E-grāmatas lietotājs: Indra Paupe
E-pasta adrese:
Darījuma datums: 2023-07-02 16:18

Šo e-grāmatu Jūs drīkstat lejupielādēt, attēlot un lasīt Jūsu e-grāmatu lasīšanas ierīcēs tikai un vienīgi Jūsu personīgai lietošanai. Jums nav tiesības e-grāmatu vai kādu tās daļu reproducēt (tai skaitā drukāt), dāvināt, pārdot, patapināt (aizdot lietošanā), izīrēt, iznomāt, publiskot, publiski izpildīt, pārraidīt, pārsūtīt vai jebkādi citādi to izplatīt citai personai, vai piešķirt e-grāmatas lietošanas atļauju citai personai. Jums nav tiesības grozīt e-grāmatas saturu, tai skaitā, bet ne tikai grozīt vai dzēst jebkuras e-grāmatas autortiesību norādes, e-grāmatas lietošanas norādes, juridiskās atrunas u.tml. Jums nav tiesības apiet, grozīt, pārvarēt u.tml. jebkurus e-grāmatas aizsardzības līdzekļus.

E-grāmatā ir izmantoti aizsardzības līdzekļi, kas ļauj Apgādam aizsargāt e-grāmatas saturu, neietekmējot e-grāmatas lietošanas ērtību. E-grāmatas datne ir iezīmēta ar Jūsu personiskajiem un pirkuma datiem.

821.111 (73)-93

Ha 466

Erin Hunter

WARRIOR CATS: FIRE AND ICE

Copyright © 2003 by Working Partners Limited Series created by Working Partners Limited

© Artwork & Illustration: Hauptmann & Kompanie Werbeagentur, Zurich

Translation copyright © 2016

Ērina Hantere

KLANU KAĶI. UGUNS UN LEDUS

Apgāda vadītāja Vija Kilbloka

Projekta vadītāja Bārbala Simsone

Redaktore Anda Brazauska

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA,

K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

Red. nr. L-3611-E.

Šis ir ar autortiesībām aizsargāts darbs.

Darba reproducēšana vai jebkāda cita neatļauta izmantošana ir autortiesību pārkāpums.

Par autortiesību pārkāpšanu ir paredzēta atbildība Krimināllikuma 148. pantā.

© Tulkojums latviešu valodā, Ieva Elsberga, 2016

© Literārā apdare, izdevums latviešu valodā, Apgāds Zvaigzne ABC, 2016

ISBN 978-9934-0-6154-7

Manam dēlam Džošua, kura smaids mani rakstot darīja laimīgu,

un manai redaktorei Vikijai, bez kuras Ugunssirds nekad nebūtu kļuvis par karotāju.

Īpašs paldies Keitai Kerijai

HIERARHIJA

PĒRKONA KLANS

BARVEDE

ZVAIGŽŅUZILGME – zilpelēka kaķene ar viegli sudrabotu spalvu ap purnu.

BARVEDES PALĪGS

TĪĢERNAGS – liels, tumšbrūni svītrots runcis ar neparasti gariem priekšķepu nagiem.

DZIEDNIEKKAĶE

DZELTZOBE – veca, tumšpelēka kaķene ar platu, saplacinātu seju; iepriekš piederējusi pie Ēnas klana.

KAROTĀJI (runči un kaķenes bez kaķēniem)

SNIEGPUTENIS – liels, balts runcis.

MĀCEKLE SMILŠUĶEPA

TUMŠSVĒDRA – melnpelēki svītrots runcis ar gludu spalvu.

MĀCEKLIS ZEMESĶEPA

GARASTE – palss runcis ar tumšām svītrām izrakstītu kažoku.

MĀCEKLIS AŠĶEPA

VĒJASOLIS – žigls, svītrains runcis.

PŪPOLVILNA – pavisam gaišpelēka kaķene ar neparastām zilām acīm.

PEĻĀDA – maza, nespodri brūna kaķene.

UGUNSSIRDS – izskatīgs ruds runcis.

MĀCEKLE OGĻUĶEPA

PELĒKSVĒDRA – pelēks, garspalvains runcis.

MĀCEKLIS MĀLĶEPA

MĀCEKĻI (kaķēni, kas vecāki par sešiem mēnešiem un mācās, lai kļūtu par karotājiem)

SMILŠUĶEPA – gaiši rūsgana kaķene.

ZEMESĶEPA – tumšbrūni svītrots runcis.

AŠĶEPA – melnbalts runcis.

OGĻUĶEPA – tumšpelēka kaķene.

MĀLĶEPA – zeltaini brūns, svītrains runcis.

MĀTĪTES (kaķenes, kas gaida vai zīda kaķēnus)

SARMĀDA – kaķene ar skaistu, baltu kažoku un zilām acīm.

SVĪTRUSEJA – skaista, svītraina kaķene.

ZELTPUĶE – gaišruda kaķene.

RAIBASTE – kaķene ar gaiši svītrotu kažoku, vecākā mātīte mazuļu migā.

VECKAĶI (bijušie karotāji un mātītes)

PUSASTE – liels, tumšbrūns runcis, kam trūkst daļas no astes.

SĪKAUSS – pelēks runcis ar ļoti mazām ausīm. Vecākais Pērkona klana runcis.

MARMORVILNA – mazs, melnbalts runcis.

VIENACS – gaišpelēka kaķene, vecākā no Pērkona klana kaķiem. Gandrīz pilnīgi akla un kurla.

DĀBOLASTE – reiz ļoti skaista kaķene ar burvīgu, raibu kažoku.

ĒNAS KLANS

BARVEDIS

NAKTSVILNA – vecs, melns runcis.

BARVEŽA PALĪGS

OGĻĀDA – kalsns, pelēks runcis.

DZIEDNIEKKAĶIS

SLAPJDEGUNS – neliels, pelēkbalts runcis.

KAROTĀJI

ĪSASTE – brūns, svītrains runcis.

MĀCEKLIS BRŪNĶEPA

ŪDENSKĀJA – pelēki svītrots runcis.

MĀCEKLIS OZOLĶEPA

MAZDŪNA – ļoti sīks, svītrains runcis.

MĀTĪTES

RĪTADŪNA – neliela, svītraina kaķene.

KOŠPUĶE – melnbalta kaķene.

MAGONE – garkājaina, gaišbrūna kaķene.

VECKAĶI

PELNĀDA – kalsns, pelēks runcis.

VĒJA KLANS

BARVEDIS

GARZVAIGZNE – melnbalts runcis ar ļoti garu asti.

BARVEŽA PALĪGS

KLEINKĀJA – melns runcis ar izmežģītu kāju.

DZIEDNIEKKAĶIS

MIZASSEJA – brūns runcis ar īsu asti.

KAROTĀJI

DUBĻUĶEPA – runcis ar tumšbrūnu, sīkraibu kažoku.

MĀCEKLIS TĪKLAĶEPA

ROBAUSS – svītrains runcis.

MĀCEKLIS SKREJĶEPA

VIENŪSA – jauns, brūni svītrots runcis.

MĀCEKLIS BALTĶEPA

MĀTĪTES

PELNKĀJA – pelēka kaķene.

RĪTAPUĶE – kaķene ar kažoku bruņrupuča bruņu rakstā.

UPES KLANS

BARVEDIS

LĪKZVAIGZNE – milzīgs, gaiši svītrains runcis ar izmežģītu žokli.

BARVEŽA PALĪDZE

LEOPARDĀDA – kaķene ar neparasti plankumotu, zeltainu kažoku.

DZIEDNIEKKAĶIS

DUBĻĀDA – gaišbrūns, garspalvains runcis.

KAROTĀJI

MELNNAGS – dūmakaini melns runcis.

MĀCEKLIS SMAGĶEPA

AKMENSĀDA – pelēks runcis ar kaujās saplosītām ausīm.

MĀCEKLIS ĒNUĶEPA

SKAĻVĒDERS – tumšbrūns runcis.

MĀCEKLIS SUDRABĶEPA

SIDRABSTRAUME – skaista, slaida, sudrabaini svītrota kaķene.

BALTNAGS – tumšs runcis.

KLANIEM NEPIEDEROŠIE KAĶI

RAIBAIS – tukls, draudzīgs, melnbalts kaķis, kas mitinās kādā mājā mežmalā.

MIEZIS – melnbalts runcis, kas mitinās zemnieku saimniecībā netālu no meža.

ZVAIGŽŅULAUSKA – garspalvains, tumšbrūni svītrots runcis, agrākais Ēnas klana barvedis.

MELNKĀJA – liels, balts runcis ar milzīgām, piķmelnām ķepām, agrākais Ēnas klana barveža vietnieks.

RĒTSEJA – runcis ar daudzām kaujās gūtām rētām.

LAUKAKMENS – sudrabaini svītrots runcis.

KRAUKĻAĶEPA – melns runcis ar gludu kažoku un baltu astes galu.

PRINCESE – gaišbrūni svītrota kaķene ar īpatnēji baltu krūtežu un ķepām. Mince.

MĀKOŅPŪKA – Princeses pirmdzimtais; garspalvains, balts runcītis.

PROLOGS

Oranžas liesmu mēles snaicījās saltajā gaisā, naksnīgajās debesīs metot dzirksteles. Ugunskura atblāzma lēja gaismu pār roboto zāli tukšajā pļavā, iezīmējot pie uguns saspiedušos divkājaino siluetus.

Tālumā parādījās pāris baltu gaismu, vēstot par briesmoņa tuvošanos. Tas rēkdams aizbrāzās garām un prom pa augstu debesīs pacēlušos Pērkontaku, piepildot gaisu ar skāņi smirdīgiem izgarojumiem.

Pļavas malā lavījās kaķis; ēnās zalgoja tā acis. Smailās ausis notrīsēja un pieglaudās, sargājoties no skaļā trokšņa. Cits pēc cita pirmajam sekoja vēl citi kaķi, līdz visi bija iznākuši netīrajā zālē. Tie gāja zemu nolaistām acīm un ostīja gaisu, lūpas atžņiebuši.

– Ja nu divkājainie mūs pamanīs? – viens iešņācās.

Atbildēja liels runcis; viņa acis atspoguļoja ugunskura blāzmu kā divas dzintarainas ripas. – Nepamanīs. Viņi tumsā slikti redz. – Viņam dodoties tālāk, liesmas izgaismoja melnbalto spalvu uz spēcīgajiem pleciem. Garo asti runcis turēja augstu paceltu, dodot zīmi klanam, lai tas nezaudē drosmi.

Bet pārējie kaķi trīcēdami sakņupa zālē. Šī vieta bija savāda. Jutīgo ausu vilnā dunēja nezvēru rēkoņa, un degunā kodīgi cirtās skāņā dvaka.

– Garzvaigzne? – pelēka mātīte nemierīgi savicināja asti. – Kāpēc mēs atnācām šurp?

Melnbaltais runcis pagriezās pret runātāju. – Mēs esam padzīti no visām vietām, kur mēģinājām apmesties, Pelnkāja. Varbūt te radīsim kaut drusku miera.

– Mieru? Šeit? – Pelnkāja neticīgi atbalsoja un, pievilkusi savu kaķēnu tuvāk, iestūma to drošībā sev pavēderē. – Te, kur ir uguns un briesmoņi? Mani kaķēni nebūs drošībā!

– Bet arī mājās mēs nebijām drošībā, – ieņaudējās cita balss. Melns runcis izspraucās priekšā, smagi pieklibodams ar greizi samežģītu kāju. Viņš nenovērsdamies ielūkojās Garzvaigznem acīs. – Mēs viņus nespējām pasargāt no Ēnas klana, – viņš nosprauslājās. – Pat mūsu pašu apmetnē ne!

Daži kaķi sāka bažīgi ņaudēt, atceroties drausmīgo cīņu, pēc kuras viņi bija padzīti no mājām mežmalas augstienē. Kāds jauns māceklis ievaimanājās: – Varbūt Zvaigžņulauska ar saviem karotājiem mūs vēl aizvien vajā!

Kliedziens iztramdīja vienu no divkājainajiem, kas sēdēja pie ugunskura. Tas nedroši piecēlās kājās un ieskatījās ēnās. Kaķi uzreiz apklusa un pieplaka tuvāk pie zemes; pat Garzvaigzne nolaida asti. Divkājainais iebļāvās un ar kaut ko meta. Priekšmets aizlidoja kaķiem pār galvu un pašķīda griezīgi asās šķēpelēs uz Pērkontakas.

Pelnkāja sarāvās, kad lauska skāra viņas plecu, taču cieta klusu, saritinājusies apkārt savam pārbiedētajam mazulim.

– Palieciet pie zemes, – Garzvaigzne šņāca.

Divkājainais pie ugunskura nospļāvās un atkal apsēdās.

Kaķi brīdi nogaidīja; Garzvaigzne vēlreiz piecēlās.

Arī Pelnkāja piecēlās kājās, viebdamās no svaigās brūces plecā. – Garzvaigzne, es baidos par mūsu drošību šajā vietā. Un ko mēs ēdīsim? Es nesaožu nekādu medījumu.

Garzvaigzne pastiepa kaklu un ar purnu maigi pieskārās mātītes galvai. – Zinu, ka esat izsalkuši, – runcis atņaudēja. – Bet šeit mums būs drošāk nekā mūsu pašu vecajā teritorijā vai divkājaino laukos un mežos. Paskatieties! Te mums nesekotu pat Ēnas klans. Pēc suņiem te neož, un tie divkājainie tik tikko turas kājās. – Viņš pagriezās pret melno runci ar greizo kāju. – Kleinkāja, – viņš pavēlēja, – ņem līdzi Vienūsu un paraugi, vai vari atrast ko ēdamu. Ja te ir divkājainie, ir jābūt arī žurkām.

– Žurkām? – Pelnkāja nosprauslājās, kad Kleinkāja ar nelielu, brūni svītrotu kaķi bija aizlēkšojuši prom. – Tas nav labāk par maitu!

– Kuš! – blakus iešņācās kaķe ar spilgti rakstainu kažoku. – Žurku gaļa ir labāka par bada nāvi!

Pelnkāja īgni pablenza un nolieca galvu, lai aplaizītu sava kaķēna salēkšķējušās aizausis.

– Mums ir jāatrod jauna mītne, Pelnkāja, – Lāsumainā kaķe turpat blakus turpināja jau maigāk. – Rītapuķei ir jāatpūšas. Viņai drīz dzims kaķēni. Viņai jābūt stiprai.

No ēnas iznira Kleinkājas un Vienūsas slaikie stāvi.

– Tev bija taisnība, Garzvaigzne! – Kleinkāja uzsauca. – Visur var just žurku smaku, un man šķiet, es atradu, kur mums patverties.

– Parādi, – Garzvaigzne pavēlēja, ar astes vēzienu liekot sapulcēties visam klanam.

Kaķi piesardzīgi tipināja nopakaļ Kleinkājam pāri pļavai, kas viņus veda uz izliekto Pērkontaku; liesmas meta garas ēnas uz tās milzīgajām akmens kājām. Viņiem pāri galvai atkal aizbrāzās nezvērs, un zeme nodrebēja. Taču visi līdz pat pašam vismazākajam kaķēnam juta, ka jāpaliek klusu, un tikai mēmi notrīsēja.

– Šeit, – Kleinkāja ieņaudējās, apstājies pie apaļas alas divu kaķu augstumā. Zemē ietiecās melns tunelis, kurā pastāvīgi tecēja ūdens.

– Tas ūdens ir labs, – Kleinkāja piebilda. – Mēs varēsim to dzert.

– Mums dienu un nakti būs slapjas ķepas! – gaudās Pelnkāja.

– Es biju tur iekšā, – melnais runcis atteica. – Straumes malā ir mazliet vietas. Vismaz būsim drošībā no divkājainajiem un briesmoņiem, – viņš aizrādīja.

Garzvaigzne panācās un priekšu un izslēja zodu. – Vēja klans ir gājis gana ilgi, – viņš paziņoja. – Ir aizritējis gandrīz mēnesis, kopš Ēnas klans mūs padzina no mājām. – Kļūst aukstāks, un drīz iestāsies kaillapis. Mums nav citas izvēles kā palikt te.

Pelnkāja samiedza acis, bet neko neteica. Viņa klusēdama piebiedrojās klanam, un kaķi cits pēc cita iegāja ēnainajā tunelī.

1. NODAĻA

Ugunssirds nodrebēja. Runča ugunīgi rudais kažoks vēl bija plāns un viegls, kā jau ierasts zaļlapī; aizritēs vēl vairāki mēneši, līdz spalva saaugs gana bieza un viņš nejutīs tādu aukstumu kā tagad. Ugunssirds ar priekšķepām mīņājās uz cietās zemes. Brīdi pirms rītausmas debesis beidzot izbaloja gaišākas. Rudais runcis, kaut arī viņa ķepas bija nosalušas, nespēja nejust lepnumu. Pēc vairākiem mācekļa kārtā aizvadītiem mēnešiem viņš beidzot bija kļuvis par pilntiesīgu karotājkaķi.

Ugunssirds atsauca atmiņā vakardienas uzvaru Ēnas klana apmetnē notikušajā kaujā: Zvaigžņulauskas zvīļojošās acis brīdī, kad Ēnas klana barvedis atkāpās un, pirms mesties bēgt krūmos pakaļ saviem nodevīgajiem biedriem, izšņāca draudus. Palikušie Ēnas klana kaķi bija pateicīgi Pērkona klanam par to, ka tas palīdzējis tikt vaļā no cietsirdīgā barveža, un par to, ka apsolīja viņiem mieru, līdz klans būs atguvies. Zvaigžņulauska bija vainojams ne tikai par haosu paša klanā – barvedis bija padzinis no mājām Vēja klanu, iztriecis viņus ārā no klana kādreizējās teritorijas. Ēnas klana bijušais līderis bija kā tumša ēna, kas gūla pār mežu, jau kopš Ugunssirds bija atstājis savu minča dzīvi un piebiedrojies Pērkona klanam.

Taču Ugunssirdi darīja nemierīgu vēl kāda ēna: Pērkona klana barvedes palīgs Tīģernags. Runcis notrīsēja, iedomājoties diženo Pērkona klana cīnītāju, kurš bija bez mitas tiranizējis savu mācekli Kraukļaķepu. Beigās Ugunssirds un viņa labākais draugs Pelēksvēdra bija palīdzējuši pārbiedētajam Kraukļaķepam aizbēgt uz divkājaino teritoriju vēl aiz augstienes. Pēc tam Ugunssirds bija pavēstījis pārējiem, ka Kraukļaķepu nogalinājis Ēnas klans.

Ja Kraukļaķepas stāstītais par Tīģernagu bija patiess, labi vien bija, ka Tīģernags uzskatīja savu mācekli par mirušu, jo tas zināja kaut ko tādu, ko barvedes palīgs par visu vari gribēja paturēt noslēpumā. Kraukļaķepa bija atklājis Ugunssirdij, ka varenais, svītrainais karotājs nogalinājis agrāko barvedes vietnieku Sarkanasti, jo cerējis, ka pats ieņems viņa vietu... un beigu beigās tā arī notika.

Ugunssirds papurināja galvu, lai padzītu drūmās domas, un pagriezies uzmeta skatienu blakus sēdošajam Pelēksvēdram. Pelēča biezais kažoks bija kupli uzbozts, sargājoties no aukstuma. Ugunssirds sprieda, ka arī draugs noteikti ar ilgām gaida pirmos saules starus, taču skaļi neko neteica. Klana tradīcijas prasīja ievērot klusumu. Šonakt bija viņu sardzes nakts; šajā naktī jaunajiem karotājiem bija jāsargā klans un jānododas pārdomām par jauno vārdu un stāvokli. Līdz pagājušajai naktij Ugunssirdi visi pazina ar viņa mācekļa vārdu – Ugunsķepa.

Viens no pirmajiem pamodās Pusaste. Ugunssirds pamanīja veco runci staigājam veckaķu migas ēnainajā mijkrēslī. Viņš uzmeta skatienu karotāju migai klajuma otrā malā. Caur zariem, kas to ieskāva, Ugunssirds pazina guļošā Tīģernaga platos plecus.

Dižakmens pakājē notrīsēja ķērpji, kas nokarājās pār Zvaigžņuzilgmes migas ieeju, un Ugunssirds ieraudzīja barvedi izspraucamies laukā. Kaķene apstājās un, pacēlusi galvu, paostīja gaisu, tad klusi iztipināja ārā no Dižakmens paēnas, garajai spalvai zilpelēki laistoties austošās saules staros. Man viņa jābrīdina par Tīģernagu, Ugunssirds domāja. Zvaigžņuzilgme kopā ar klanu bija sērojusi par Sarkanastes nāvi un uzskatījusi, ka viņš ir kritis kaujā, ka viņu nogalinājis Upes klana barveža vietnieks Ozolsirds. Iepriekš Ugunssirds bija vilcinājies, zinot, cik svarīgs barvedei ir viņas palīgs, taču briesmas bija pārāk lielas. Zvaigžņuzilgmei bija jāzina, ka klanā patvēries aukstasinīgs slepkava.

Tīģernags izlīda no karotāju migas un klajuma malā satikās ar Zvaigžņuzilgmi. Runcis tai kaut ko klusi sacīja, un viņa aste kustējās, kā vēstot ko svarīgu.

Ugunsķepa apspieda instinktīvu sveiciena ņaudienu. Debesis ausa aizvien gaišākas, bet jaunais runcis neuzdrošinājās pārtraukt klusumu, līdz būs pārliecināts, ka saule ir pacēlusies virs apvāršņa. Krūtīs kā iesprostots putns sitās nepacietība. Ar Zvaigžņuzilgmi bija jārunā, cik drīz vien iespējams. Bet pagaidām viņš varēja tikai godbijīgi noliekt galvu, abiem kaķiem ejot garām.

Blakus sēdošais Pelēksvēdra piebikstīja Ugunssirdij un ar degunu norādīja uz augšu. Pamalē tik tikko saskatāmi svīda oranžīga ausma.

– Vai priecājaties redzēt saullēktu? – Ugunssirdi negaidīti pārsteidza Sniegputeņa dobjais ņaudiens. Viņš nebija pamanījis pienākam balto karotāju. Abi jaunuļi reizē pamāja ar galvu.

– Viss kārtībā, tagad jūs varat runāt. Sardze ir galā. – Sniegputeņa balss skanēja laipni. Vakar viņš plecu pie pleca ar Ugunssirdi un Pelēksvēdru bija cīnījies kaujā ar Ēnas klanu. Abus uzlūkojot, karotāja acīs jautās līdz šim nemanīta cieņa.

– Paldies, Sniegputeni! – Ugunssirds pateicīgi ieņaudējās un piecēlies pa vienai izstaipīja stīvās kājas.

Arī Pelēksvēdra pieslējās ķepās. – Brrr! – viņš ieņaudējās, izpurinādams no kažoka stīvumu. – Man jau likās, ka saule nekad neuzlēks!

Pie mācekļu migas atskanēja nievājoša balss: – To teica dižais karotājs!

Tā bija Smilšuķepa; kaķes palsi rūsganais kažoks bija gluži uzbozies naidā. Viņai blakus sēdēja Zemesķepa, kas ar savu tumši svītroto kažoku izskatījās gluži kā rudās mācekles ēna. Runcis svarīgi izrieza krūtis un irdza: – Mani pārsteidz tas, ka tādi varoņi vispār jūt aukstumu! – Smilšuķepa uzjautrināti iemurrājās.

Sniegputenis uzmeta abiem bargu skatienu. – Ejiet sameklēt kaut ko ēdamu un tad atpūtieties! – karotājs pavēlēja Ugunssirdij un Pelēksvēdram. To pateicis, viņš pagriezās un aizrikšoja uz mācekļu migu. – Nāciet. – Viņš uzrunāja Smilšuķepu un Zemesķepu. – Laiks jūsu treniņam.

– Cerams, tiem abiem liks augu dienu dzenāt zilas vāveres! – Pelēksvēdra uzšņāca Ugunssirdij, kad abi devās uz kaktu, kur no vakardienas vēl bija palikuši daži gabali medījuma.

– Bet zilu vāveru taču nemaz nav! – Ugunssirds mulsi ieņaudējās.

– Tieši tā! – Pelēksvēdras dzintardzeltenās acis iezalgojās.

– Nevar jau īsti ņemt ļaunā. Viņi taču sāka trenēties vēl pirms mums, – Ugunssirds saudzīgi aizrādīja. – Ja viņi vakar būtu piedalījušies kaujā, droši vien arī būtu iecelti par karotājiem.

– Var jau būt, – Pelēksvēdra paraustīja plecus. – Ei, paskaties! – Viņi bija pienākuši pie medījuma kaudzes. – Katram pa pelei un vēl žubīte uz pusēm!

Draugi paņēma ēdamo un saskatījās. Pelēksvēdras acis piepeši iemirdzējās priekā. – Laikam taču jānes uz to apmetnes pusi, kur ir karotāju miga, – viņš ieņaudējās.

– Laikam gan, – Ugunssirds piekrita, tecēdams draugam nopakaļ uz nātru audzi, kur abi tik daudz reižu bija redzējuši kopīgi mielojamies Sniegputeni, Tīģernagu un pārējos cīnītājus.

– Ko nu? – Pelēksvēdra iejautājās, norīdams pēdējo kumosu. – Nezinu, kā tev, bet man ir tāda sajūta, ka es varētu nogulēt pusi mēness.

– Man tāpat, – Ugunssirds piekrita.

Draugi piecēlās kājās un devās uz karotāju migu. Ugunsķepa pabāza galvu starp zemu noslīgušajiem zariem. Migas otrā pusē aizmiguši gulēja Peļāda un Garaste.

Runcis iespraucās iekšā un sameklēja malā sūnainu vietu. Oža vēstīja, ka to par guļvietu neizmanto neviens cits karotājs. Pelēksvēdra iekārtojās viņam blakus.

Ugunssirds klausījās, kā Pelēksvēdras vienmērīgie elpas vilcieni pārvēršas garos, slāpētos krācienos. Arī Ugunssirds jutās tikpat pārguris, tomēr jaunais karotājs izmisīgi vēlējās aprunāties ar Zvaigžņuzilgmi. No vietas, kur viņš gulēja, nolicis galvu zemē, varēja saskatīt ieeju apmetnē. Runcis raudzījās turp, gaidīdams barvedes atgriešanos, taču plaksti sāka vērties ciet, un viņš padevās ilgām pēc miega.

Visapkārt plosījās rēkoņa, it kā augstu koku galotnēs gaudotu vētra. Nāsīs cirtās skāņā Pērkontakas smaka, kam pievienojās kāda jauna, vēl asāka un drausmīgāka smirdoņa. Uguns! Pret melnajām debesīm snaicījās liesmu mēles, bezzvaigžņu naktī spļaujot zvērojošas ogles. Ugunssirdij par izbrīnu, uguns priekšā šaudījās kaķu apveidi. Kāpēc tie nebija aizbēguši?

Viens no kaķiem apstājās un palūkojās tieši uz Ugunssirdi. Runča acu varavīksnenes, atstarojot gaismu, tumsā zalgoja, un viņš kā sasveicinoties taisni pacēla gaisā garu asti.

Ugunssirds notrīsēja, prātā spēji ataustot atmiņām par to, ko bija sacījusi Pērkona klana dziedniece Plankumlapa pirms savas pēkšņās, negaidītās nāves: “Uguns izglābs klanu!” Vai tam būtu kāda saistība ar svešajiem kaķiem, kas neizrādīja nekādas bailes no uguns?

– Mosties, Ugunssirds!

Runcis aši pacēla galvu; no miega viņu bija izrāvis Tīģernaga ņurdiens.

– Tu miegā ņaudēji!

Ugunssirds piecēlās sēdus un pakratīja galvu, joprojām būdams apdullis. – J-jā, Tīģernag! – Piepeši sajuzdams baiļu dūrienu, viņš prātoja, vai bija atkārtojis Plankumlapas sacīto skaļi. Ugunssirdij jau agrāk bija gadījies redzēt tādus sapņus – tik spilgtus, ka viņš tos spēja pat sagaršot; vēlāk šie sapņi bija piepildījušies. Ugunssirds pavisam noteikti nevēlējās, lai Tīģernagam rastos aizdomas, ka viņam piemīt spējas, kādas Zvaigznes klans parasti dāvā tikai dziedniekkaķiem.

Pa lapoto migas sienu iespīdēja mēnesgaisma. Ugunssirds atskārta, ka laikam ir nogulējis visu dienu.

– Jūs ar Pelēksvēdru iesiet kopā ar vakara patruļu, – Tīģernags paziņoja. – Pasteidzies! – Tumšbrūnais svītrainis pagriezās un izgāja no migas.

Ugunssirds ļāva spalvai uz pleciem pieglausties. Tīģernagam acīmredzot nebija nekādu aizdomu, ka viņš sapnī būtu redzējis kaut ko neparastu. Bet, lai arī Ugunssirds noslēpums bija drošībā, viņš bija apņēmības pilns atklāt slepkavīgo patiesību par Tīģernaga lomu Sarkanastes nāvē.

Jaunais runcis aplaizīja lūpas. Pelēksvēdra gulēja blakus, apkopdams sānu. Abi nupat bija kopīgi ieturējuši maltīti blakus apmetnes klajumam. Saule bija norietējusi, un Ugunssirds redzēja saltajās, skaidrajās debesīs mirdzam gandrīz pilnu mēnesi. Pēdējās dienās darba bija pilnas ķepas. Tā vien šķita, ka ikreiz, kad abi draugi atgūlās atpūsties, Tīģernags viņus uzreiz aizsūtīja patruļā vai medībās. Ugunsķepa visu laiku modri raudzījās, vai radīsies izdevība aprunāties ar Zvaigžņuzilgmi divatā, bet ikreiz, kad vien viņš nepildīja kādu no Tīģernaga uzdevumiem, barvede bija kopā ar savu palīgu.

Ugunssirds sāka mazgāt ķepu, šaudīdams skatienu pa apmetni un cerīgi meklēdams Zvaigžņuzilgmi.

– Ko tu meklē? – Pelēksvēdra ieņaudējās spalvu pilnu muti.

– Zvaigžņuzilgmi, – Ugunssirds atbildēja, nolaizdams ķepu.

– Kāpēc? – Draugs mitējās mazgāties un pacēla skatienu. – Tu visu laiku ar vienu aci viņu uzmani – jau kopš mūsu sardzes. Kas tev padomā?

– Man viņai jāizstāsta, kur ir Kraukļaķepa, un jābrīdina par Tīģernagu, – Ugunssirds atņaudēja.

– Tu apsolīji Kraukļaķepam, ka teiksi – viņš ir miris! – Pelēksvēdra izklausījās izbrīnīts.

– Es apsolīju tikai to, ka tā sacīšu Tīģernagam. Zvaigžņuzilgmei vajadzētu zināt visu patiesību. Barvedei jāzina, uz ko ir spējīgs viņas palīgs.

Pelēksvēdra pieklusināja balsi līdz dedzīgam šņācienam: – Bet par to, ka Tīģernags nogalināja Sarkanasti, mums ir tikai Kraukļaķepas vārds.

– Vai tad tu viņam netici? – Ugunssirdi gluži neviļus šokēja dzirdētais.

– Paklau, ja Tīģernags meloja, ka nogalinājis Ozolsirdi, atriebjot Sarkanastes nāvi, tas nozīmē, ka Sarkanaste pats nogalināja Ozolsirdi. Taču es nespēju noticēt, ka Sarkanaste kaujā apzināti nogalinātu cita klana barveža palīgu. Tas ir pret karotāju kodeksu – mēs cīnāmies, lai pierādītu savu spēku un aizstāvētu teritoriju, nevis lai cits citu nogalinātu.

– Bet es taču nemēģinu apsūdzēt Sarkanasti! – Ugunssirds protestēja. – Problēma ir Tīģernags. – Sarkanaste bija barvedes palīgs, iekams par to kļuva bīstamais runcis. Ugunssirds nekad nebija saticis Sarkanasti, bet zināja, ka viss klans pret šo kaķi bija jutis dziļu cieņu.

Pelēksvēdra nenovērsa skatienu no Ugunssirds. – Tevis teiktais netieši aptraipa Sarkanastes godu. Un nevienam no pārējiem kaķiem ar Tīģernagu nav nekādu nesaskaņu. Kraukļaķepa bija vienīgais, kurš no viņa baidījās.

Ugunssirdij pār muguru pārskrēja salti drebuļi. – Tātad tu domā, ka Kraukļaķepa to visu izdomāja – jo nesatika ar savu skolotāju? – viņš nicīgi ieņaudējās.

– Nē, – Pelēksvēdra nomurmināja. – Man tikai šķiet, ka mums jābūt piesardzīgiem.

Ugunssirds ielūkojās drauga bažīgajās acīs un sāka prātot. Laikam jau pelēcim bija zināma taisnība: abi bija pieskaitāmi cīnītājiem vien dažas dienas, tāpēc viņiem īsti nepieklājās apmētāt ar apvainojumiem klana pieredzējušāko karotāju.

– Būs jau labi, – Ugunssirds beigās noņaudēja. – Tev nav tur jāiesaistās. – Kad draugs pamāja ar galvu un atsāka mazgāties, vēderā viegli ietrīsējās nožēlas dūriens. Jaunais runcis uzskatīja, ka Pelēksvēdra kļūdās, domājot, ka Kraukļaķepam vienīgajam bija sliktas attiecības ar Tīģernagu. Paša Ugunssirds instinkts pauda, ka Pērkona klana barvedes vietniekam nevar uzticēties. Zvaigžņuzilgmes un visa klana drošības vārdā viņam par savām aizdomām bija jāizstāsta barvedei.

Otrā klajuma malā pazibēja pelēka spalva, vēstot Ugunssirdij, ka Zvaigžņuzilgme ir iznākusi no savas migas viena pati. Viņš uzrausās ķepās, bet Pērkona klana barvede uzreiz uzlēca uz Dižakmens un sasauca klanu. Ugunssirds nepacietīgi novēcināja asti.

Pelēksvēdra priecīgā satraukumā grozīja ausis. – Vai nu būs vārdu došanas ceremonija? – viņš ieņaudējās. – Garaste noteikti dabūs savu pirmo mācekli. Viņš jau vairākas dienas dod tādus mājienus. – Runcis aizlēkšoja pie pārējiem kaķiem, kas bija sākuši pulcēties klajuma malā. Ugunssirds, kurā joprojām kniesa bezspēcīgas dusmas, viņam sekoja.

Klajumā iztipināja neliels, melnbalts kaķēns. Mīkstās ķepas uz cietās zemes neradīja ne vismazāko troksnīti. Mazulis devās uz Dižakmeni, nolaidis gaišo acu skatienu, un Ugunssirds gandrīz gaidīja, ka redzēs viņu drebam; kaķēna pleciņi bija sagumuši, un viņš izskatījās pārāk jauns un bikls, lai kļūtu par mācekli. Garaste nu gan nepriecāsies! – Ugunssirds nodomāja, atminēdamies cīnītāja nievas toreiz, kad viņš pats ienāca apmetnē. Pirmajā dienā karotājs bija viņu nejauki ķircinājis, izsmējis par to, ka Ugunssirds cēlies no mājas minčiem. Kopš tā laika Ugunssirdij Garaste nepatika.

– Sākot ar šo dienu, – Zvaigžņuzilgme ieņaudējās, – un līdz dienai, kad viņš nopelnīs savu karotāja vārdu, šo mācekli sauks par Ašķepu.

Melnraibā kaķēna acīs, kas lūkojās augšup uz barvedi, neatplaiksnīja ne vismazākā apņēmība. Dzintardzeltenās acis tikai plati, raižpilni iepletās.

Ugunssirds pagrieza galvu; Garaste devās pie sava jaunā mācekļa.

Zvaigžņuzilgme ierunājās atkal: – Garaste, tu biji Tumšsvēdras māceklis. Viņš tevi labi apmācīja, un tu esi kļuvis par spēcīgu un uzticamu karotāju. Ceru, ka šīs īpašības nodosi tālāk Ašķepam.

Rudais runcis pētīja Garastes seju, meklējot kādu nepatikas izpausmi, tam lūkojoties lejup uz Ašķepu. Bet karotāja acis atmaiga, satiekoties ar jaunā mācekļa skatienu, un abi kaķi liegi saskārās ar deguniem. – Viss kārtībā, tu visu dari labi, – Garaste iedrošinoši nomurmināja. Aha, kā tad! – Ugunssirds rūgti nodomāja. Tikai tāpēc, ka viņš piedzimis klanā. Mani Garaste vis tik laipni neuzņēma. Viņš pārlaida skatienu pārējiem un sajuta vieglu nosodījuma adatiņu, kad tie sāka murmināt apsveikumus jaunajam māceklim.

– Kas tev lēcies? – Pelēksvēdra čukstus jautāja. – Kādudien tie būsim mēs.

Ugunssirds pamāja ar galvu, piepeši sajuzdamies līksmāks; viņš iedomājās, ka dabūs pats savu mācekli, un aizmirsa nosodījumu. Tagad viņš piederēja pie Pērkona klana – un nekas cits taču nebija svarīgi, vai ne?

Nākamajā naktī bija pilnmēness. Ugunssirds zināja, ka vajadzētu ar nepacietību gaidīt pirmo Saietu karotāja kārtā, taču viņš joprojām bija apņēmības pilns atrast iespēju izstāstīt Zvaigžņuzilgmei visu, ko zināja par Tīģernagu; šī doma iegula vēderā kā salts akmens.

– Vai tev tārpi iemetušies, vai? – blakus ieņaudējās Pelēksvēdra. – Tu vaiksties kā traks!

Ugunssirds pavērās draugā, vēlēdamies, kaut varētu tam uzticēt savas pārdomas, bet viņš taču bija apsolījis Pelēksvēdru tajā neiesaistīt. – Viss kārtībā, – runcis atņaudēja. – Nāc, es dzirdu Zvaigžņuzilgmes saucienu!

Abi kaķi pietecēja pie pulciņa, kas jau bija sanācis klajumā. Zvaigžņuzilgme paklanīja galvu, dodot zīmi, ka ir pienācējus pamanījusi. Tad viņa pagriezās un devās visiem pa priekšu ārā no apmetnes.

Rudais runcis apstājās un ļāva pārējiem rāpties viņam garām pa stāvo taku; tā veda uz mežu, kas augstāk sabiezēja. Ceļā varētu būt gana laika, lai aprunātos ar Zvaigžņuzilgmi, un viņš gribēja sakopot domas.

– Vai tu nāksi? – no augšas uzsauca Pelēksvēdra.

– Jā-a! – Ugunssirds izlieca spēcīgās pakaļkājas un sāka lēkt no akmens uz akmeni; apmetne palika aiz muguras.

Kraujas augšmalā viņš apstājās, lai atvilktu elpu; sāni smagi cilājās. Priekšā tumsa mežs. Zem Ugunssirds ķepām asi kraukšķēja svaigi kritušās lapas. Sudrabvilna vizuļoja debesīs kā melns rasas pērlītēs dzirkstošs kažoks.

Ugunssirds iedomājās par pirmo reizi, kad viņš bija Četraudzē kopā ar Tīģernagu un Lauvassirdi. Domas par Lauvassirdi runcī uzjundīja skumjas. Pelēksvēdras skolotājs un Pērkona klana barvedes palīgs – pēc Sarkanastes un pirms Tīģernaga – bija labsirdīgs, zeltains kaķis. Lauvassirds krita kaujā, un viņa vietu ieņēma Tīģernags. Toreiz, kad Ugunssirds pirmoreiz ieraudzīja Četraudzi, Lauvassirds bija atvedis mācekļus pa apkārtceļu – cauri Augstpriedēm, garām Saules klintīm un gar Upes klana robežu. Šonakt Zvaigžņuzilgme viņus vedīs tieši caur pašu Pērkona klana teritorijas centru. Ugunssirds redzēja barvedi jau nozūdam pamežā un pielika soli, steigdamies pakaļ kaķu pulciņam.

Zvaigžņuzilgme gāja visiem pa priekšu kopā ar Tīģernagu. Ugunssirds nelikās ne zinis par Pelēksvēdras pārsteigto ieņaudēšanos un panāca barvedi. – Zvaigžņuzilgme, – viņš elsoja, pienācis tai blakus. – Vai varam aprunāties?

Kaķe uzmeta viņam skatienu un pamāja ar galvu. – Ej tu pa priekšu, Tīģernag, – viņa ieņaudējās un sāka iet nesteidzīgāk. Tīģernags aizlēkšoja barvedei garām, un pārējie sekoja tumši svītrotajam runcim, kad tas aizbrāzās prom mežā.

Zvaigžņuzilgme un Ugunssirds devās tālāk vienmērīgā riksī. Jau pēc mirkļa viņi bija palikuši vieni.

Taka no biezas paparžu audzes izveda nelielā klajumā. Zvaigžņuzilgme uzlēca uz kritalas un apsēdās, pārmezdama asti pāri priekšķepām. – Kas noticis, Ugunssirds? – viņa jautāja.

Jaunais runcis vilcinājās; piepeši viņu pārņēma šaubas. Zvaigžņuzilgme bija viņu iedrošinājusi pamest minča dzīvi un pievienoties klanam. Kopš tā laika barvede vēl un vēlreiz bija viņam uzticējusies brīžos, kad pārējie bija apšaubījuši jaunā biedra uzticību klanam; Ugunssirds dzīslās taču ritēja citas asinis. Ko barvede sacīs, kad Ugunssirds atzīsies, ka ir melojis par Kraukļaķepas likteni?

– Runā! – Zvaigžņuzilgme pavēlēja, kad Pērkona klana kaķu soļu dipoņa pagaisa tālumā.

Ugunssirds dziļi ievilka elpu. – Kraukļaķepa nav miris. – Zvaigžņuzilgmei pārsteigumā notrīsēja aste, taču viņa klusējot klausījās. – Mēs ar Pelēksvēdru aizvedām viņu uz Vēja klana medību laukiem. Es... es domāju, ka viņš varbūt ir piebiedrojies Miezim. – Miezis bija vienpatis – ne gluži mežakaķis, bet arī ne mincis. Viņš mitinājās divkājaino fermā pa ceļam uz Augstklintīm – visu mežā dzīvojošo kaķu svētvietu.

Pērkona klana barvede lūkojās garām Ugunssirdij meža dzīlēs. Runcis bažīgi pētīja viņas seju, mēģinot izprast tās izteiksmi. Vai viņa dusmojās? Taču platajās, zilajās acīs nebija dusmu.

Pēc brīža Zvaigžņuzilgme ierunājās: – Priecājos dzirdēt, ka Kraukļaķepa vēl ir dzīvs. Ceru, ka viņš ar Miezi ir laimīgāks nekā mežā.

– B-bet viņš piedzima Pērkona klanā! – Ugunssirds stomījās, izbrīnīts par barvedes rāmo samierināšanos ar Kraukļaķepas aiziešanu.

– Tas vien vēl nenozīmē, ka viņš būtu piemērots klana dzīvei, – Zvaigžņuzilgme aizrādīja. – Tu galu galā neesi dzimis klanā, tomēr esi kļuvis par lielisku karotāju. Kraukļaķepa var atrast savu īsto ceļu citur.

– Bet viņš neatstāja Pērkona klanu tāpēc, ka to gribēja, – Ugunssirds protestēja. – Viņam nebija iespējams palikt!

– Nebija iespējams? – Zvaigžņuzilgmes zilo acu skatiens pievērsās runātājam. – Kā tas jāsaprot?

Ugunssirds nodūra acis.

– Nu? – barvede mudināja.

Jaunajam runcim izkalta mute. – Kraukļaķepa zināja kādu noslēpumu par Tīģernagu, – viņš iesēcās. – Es... es domāju, ka Tīģernags plānoja viņu nogalināt. Vai arī noskaņot klanu pret viņu.

Zvaigžņuzilgme vicināja asti šurpu turpu, un Ugunssirds redzēja, ka viņas pleci sastingst. – Kāpēc tu tā domā? Kas tas ir par noslēpumu?

Ugunssirds atbildēja negribīgi, raudzīdamies barvedes bargajās acīs, cik nu droši uzdrīkstējās. – Kraukļaķepa zina, ka Tīģernags kaujā ar Upes klanu nogalināja Sarkanasti. – Sarkanaste bija Pērkona klana barvedes palīgs pirms Lauvassirds. Ugunsķepa nekad nebija viņu saticis, taču zināja, ka klans viņu bija ļoti cienījis.

Zvaigžņuzilgme samiedza acis. – Karotājs nekad nenogalinātu nevienu no sava klana! Pat tev tas būtu jāzina – tu pie mums dzīvo jau pietiekami ilgi! – Ugunssirds sarāvās, izdzirdot skarbos vārdus, un pieglauda ausis. Barvede šonakt jau otro reizi norādīja uz viņa izcelsmi.

Kaķene turpināja: – Tīģernags ziņoja, ka Sarkanasti nogalinājis Upes klana barveža vietnieks Ozolsirds. Kraukļaķepa noteikti kļūdās. Vai viņš redzēja, kā Tīģernags nogalina Sarkanasti?

Jaunais runcis nervozi pavicināja asti, sakustinot lapas sev aiz muguras. – Tā viņš teica.

– Bet vai tu apzinies, ka, tā sakot, apšaubi Sarkanastes godu, jo tādā gadījumā viņam jābūt tam kaķim, kas ir atbildīgs par Ozolsirds nāvi? Barveža palīgs nekad nenogalinātu cita barveža palīgu, ja vien no tā būtu iespējams izvairīties. Un Sarkanaste bija viens no godājamākajiem karotājiem, kādus es jelkad esmu pazinusi. – Zvaigžņuzilgmes skatiens sāpēs apmācās, un Ugunssirdi pārņēma nepatika, ka viņš negribot sabojājis kaķes atmiņas par bijušo palīgu.

– Par Sarkanastes rīcību es neko nevaru teikt, – viņš nomurmināja. – Zinu vien to, ka Kraukļaķepa no tiesas uzskata, ka Tīģernags ir atbildīgs par viņa nāvi.

Zvaigžņuzilgme nopūtās, un viņas pleci atslāba. – Mēs visi zinām, ka Kraukļaķepam ir spilgta iztēle, – barvede klusi noņaudēja; viņas acīs jautās līdzjūtība. – Viņu tajā kaujā smagi ievainoja, viņam bija jādodas prom vēl pirms cīņas beigām. Vai esi pārliecināts, ka Kraukļaķepa kaut ko nepiedomāja klāt?

Iekams Ugunssirds paguva atbildēt, mežā atbalsojās kauciens, un no pameža izlēkšoja Tīģernags. Karotājs mirkli aizdomīgi noskatīja Ugunssirdi un tad uzrunāja Zvaigžņuzilgmi: – Mēs tevi gaidām pie robežas.

Barvede pamāja. – Saki pārējiem, ka tūlīt nākšu. – Tīģernags pamāja ar galvu, pagriezās un metās atpakaļ iekšā papardēs.

Ugunssirds noskatījās, kā cīnītājs pazūd, un viņa galvā atbalsojās Zvaigžņuzilgmes sacītais. Viņai taisnība, Kraukļaķepam nudien bija spilgta iztēle. Runcis atcerējās savu pirmo Saietu – toreiz Kraukļaķepa bija stāstījis par kauju ar Upes klanu, un visu klanu mācekļi bija kāri tvēruši ik vārdu. Toreiz viņš Tīģernagu nebija pieminējis.

Ugunssirds satrūkās, Zvaigžņuzilgmei pieceļoties kājās. – Vai tu vedīsi Kraukļaķepu atpakaļ uz klanu? – jaunais runcis jautāja, piepeši izbijies, ka sagādājis draugam vēl lielākas nepatikšanas.

Barvede dziļi ieskatījās runcim acīs. – Kraukļaķepa droši vien ir laimīgāks tur, kur atrodas pašlaik, – viņa klusi ieņaudējās. – Pagaidām ļausim klanam uzskatīt, ka viņš ir miris.

Runcis raudzījās uz viņu, šokā plati iepletis acis. Zvaigžņuzilgme dzīrās melot klanam!

– Tīģernags ir dižens karotājs, taču viņš ir ļoti lepns, – kaķe turpināja. – Viņam būs vieglāk samierināties ar mācekļa nāvi kaujā nekā ar tā bēgšanu. Un arī pašam Kraukļaķepam tā būtu labāk.

– Vai tāpēc, ka pretējā gadījumā Tīģernags varētu doties viņu meklēt? – Ugunssirds uzdrošinājās pajautāt. Vai varētu būt, ka Zvaigžņuzilgme viņam tic – kaut mazdrusciņ?

Kaķene piepešā nepacietībā papurināja galvu. – Nē. Tīģernags gan ir ambiciozs, bet nekāds slepkava viņš nav. Kraukļaķepam būs labāk, ja viņu atcerēsies kā mirušu varoni, nevis dzīvu gļēvuli.

Vēlreiz atskanēja Tīģernaga sauciens, un Zvaigžņuzilgme pameta savu vietu uz baļķa un nozuda papardēs. Ugunssirds vienā rāvienā pārlēca pāri stumbram un aizjoņoja viņai nopakaļ.

Barvedi viņš panāca pie strauta un noskatījās, kā tā dodas pāri ūdenim, lecot no akmens uz akmeni. Ugunssirds uzmanīgi sekoja Zvaigžņuzilgmei; domas griezās neprātīgā virpulī. Tas, ko viņš bija uzzinājis par Sarkanastes nāvi, jau vairākas dienas spieda plecus kā smaga nasta. Nu viss beidzot bija izstāstīts Zvaigžņuzilgmei, tomēr nekas nebija mainījies. Barvede acīmredzot neuzskatīja, ka Tīģernags būtu spējīgs uz aukstasinīgu slepkavību. Bet visļaunākais bija tas, ka arī viņš pats tagad sāka šaubīties, vai Kraukļaķepa bija stāstījis patiesību. Runcis piezemējās pretējā krastā un ieskrēja pamežā.

Kad viņi panāca pārējos, Ugunssirds spēji apstājās aiz Zvaigžņuzilgmes. Pērkona klana kaķi bija nokļuvuši kraujas malā, kur gravā atradās Četraudze – četri raženi ozoli, pie kuriem ik pilnmēnesi miermīlīgi satikās visu četru klanu kaķi.

Jaunajam runcim iekņudējās kažoks; varēja just, ka Tīģernags viņu vēro. Vai tumšspalvainajam karotājam bija aizdomas par to, kas norisinājās starp Ugunssirdi un Zvaigžņuzilgmi? Runcis papurināja galvu, lai prāts šķistu skaidrāks, un mēģināja domāt tāpat kā barvede. Protams, Tīģernagu interesēja, ko Ugunssirds bija stāstījis Zvaigžņuzilgmei, – viņš bija barvedes palīgs un gribēja zināt visus sīkumus, kas varētu izrādīties nozīmīgi klanam. Ugunssirds vēlreiz uzlūkoja Tīģernagu; tumšsvītrotais cīnītājs bija modri saslējis ausis un cieši vērās lejup pa nogāzi. Apkārt stāvošie kaķi nepacietīgi mīņājās. Tīģernags paraudzījās uz visiem pēc kārtas, mēmi tos uzrunādams ar savu mierīgo, dzintardzelteno acu skatienu.

Zvaigžņuzilgme pacēla degunu un paostīja gaisu. Ugunssirds jauta kaķus saspringstam un uzbožam spalvu. Tad barvede deva zīmi, pavicinot asti, un Pērkona klans devās lejup pa nogāzi uz Saietu.

2. NODAĻA

Zvaigžņuzilgme apstājās klajuma malā. Pārējie izkārtojās rindā aiz viņas. Daži Upes klana un Ēnas klana kaķi pagriezās un deva zīmi, ka ir viņus pamanījuši.

– Kur tu paliki? – Ugunssirdij blakus pienāca Pelēksvēdra.

Ugunssirds papurināja galvu. – Nav svarīgi. – Runci joprojām uztrauca un mulsināja saruna ar Zvaigžņuzilgmi, un viņš priecājās, ka draugs vairs neko neprašņā, bet pagriež galvu un pārlaiž skatienu klajumam.

– Ei, paskaties! – Pelēksvēdra ieņaudējās. – Ēnas klana kaķi izskatās spēcīgāki, nekā es būtu gaidījis. Zvaigžņulauska taču viņus pameta galīgi novārgušus no bada!

Ugunssirds sekoja drauga skatienam un ieraudzīja kādu Ēnas klana karotāju ar gludu, mirdzošu spalvu. – Tev taisnība, – viņš pārsteigts piekrita.

– Un mēs vēl viņu vietā cīnījāmies, – Pelēksvēdra sapīka.

Sniegputenis pārtrauca Ugunssirds uzjautrināto murrāšanu. – Ēnas klana kaķi cīnījās tikpat smagi kā mēs, lai padzītu Zvaigžņulausku. Mums vajadzētu cienīt viņu apņemšanos atspirgt, – karotājs bargi noņaudēja un aizrikšoja pie bariņa cīnītāju, kas bija sapulcējušies zem viena no raženajiem ozoliem.

– Ak vai! – Pelēksvēdra ieņaudējās, uzmezdams draugam vainīgu skatienu.

Jaunie karotāji palika klajuma malā. Ugunssirds viegli pazina citu klanu mācekļus – to spalva izskatījās mīksta kā kaķēnu pūkas, sejas bija apaļas, bet ķepas – vēl tuklas un neveiklas.

Abiem draugiem tuvojās divi karotāji. Tiem nopakaļ klumpačoja sīks, brūns māceklis. Ugunssirds pazina pelēki svītroto runci no Ēnas klana, taču dūmakaini melnais, kas nāca kopā ar viņu, bija svešs.

– Sveiki! – pelēkais ieņaudējās.

– Sveiks, Ūdenskāja! – Ugunssirds atņēma un uzmeta skatienu tumšajam kaķim.

Ūdenskāja ieņaudējās: – Šis ir Melnnags no Upes klana.

Pelēksvēdra un Ugunssirds sasveicinoties pamāja ar galvu. Māceklis bikli panācās uz priekšu.

– Un šis ir mans māceklis Ozolķepa, – Ūdenskāja piebilda.

Runčuks platām, bažīgām acīm pavērās augšup uz Ugunssirdi. – S-s-sveiks, Ugunssirds! – viņš ieņaudējās. Runcis atbildēja uz sveicienu, pamājot māceklim ar galvu.

– Dzirdēju, ka Zvaigžņuzilgme pēc kaujas iecēlusi jūs par karotājiem, – Ūdensķepa ņaudēja. – Apsveicu! Sardzē gan laikam brangi nosalāt.

– Kā nu ne! – Pelēksvēdra piekrita.

– Kas tā tāda? – Ugunssirds iejaucās. Viņa uzmanību bija piesaistījusi slaika kaķene ar brūnu, sīkiem raibumiem klātu kažoku. Viņa pašlaik sarunājās ar Tīģernagu, stāvot netālu no Milzakmens, kas slējās klajuma vidū.

– Tā ir mūsu barveža vietniece Leopardāda, – Upes klana karotājs ieņurdējās.

Ugunssirds kažoks notirpa, iedomājoties agrāko Upes klana barveža vietnieku Ozolsirdi un to, kā viņš bija kritis kaujā ar Pērkona klanu. No sarunas turpinājuma viņu paglāba Zvaigžņuzilgme, kura uzlēca uz klints, lai sāktu Saietu. Viņai pievienojās vēl divi kaķi; viens no tiem – pavecāks melns runcis – deva signālu, ka visiem kaķiem jāsanāk kopā. Ugunssirds atpazina melno runci un gluži neviļus sajutās pārsteigts. Vai pēc Zvaigžņulauskas bēgšanas par Ēnas klana barvedi bija kļuvis vecais Naktsvilna?

Kad kaķi bija iekārtojušies Milzakmens priekšā, Zvaigžņuzilgme sāka runāt. – Pērkona klans ir atvedis uz šo Saietu savu jauno dziedniekkaķi Dzeltzobi, – viņa svinīgi paziņoja un apklusa, kad visu acis pievērsās vecajai kaķenei ar biezo kažoku un plakano purnu. Ugunssirds ievēroja, kā vecā ar pakaļkājām mīņājas pa cieto zemi. Kad viņš tikai nesen bija uzsācis savu skološanos, viņam gandrīz veselu mēnesi bija jākopj vecā kaķene, kurai pēc nonākšanas Pērkona klana apmetnē vispirms bija jāatspirgst. Ugunssirds pēc Dzeltzobes mazliet piešķiebtās labās auss noprata, ka viņa jūtas neērti par tādu uzmanību no citu klanu puses. Dzeltzobe agrāk bija Ēnas klana dziedniece, un kaķi gandrīz nekad nepameta savu klanu, lai pievienotos citam. Kaķene lēni pārlaida skatienu pūlim, līdz viņas acis sastapās ar Ēnas klana jaunā dziedniekkaķa Slapjdeguna acīm. Mirkli nekas nenotika, bet tad abi godbijīgi paklanīja galvu. Dzeltzobes ausis iztaisnojās, un Ugunssirds atslāba.

Zvaigžņuzilgme vēlreiz ierunājās: – Mēs esam atveduši arī divus nupat vārdu ieguvušus karotājus – Ugunssirdi un Pelēksvēdru.

Ugunssirds turēja galvu augsti paceltu, bet, jūtot, kā visu acis pievēršas viņam, piepešs mulsums lika astei nervozi notrīsēt.

Naktsvilna panācās uz priekšu, aizspraukdamies garām Zvaigžņuzilgmei, lai nostātos Milzakmens augstākajā vietā. – Es, Naktsvilna, esmu pārņēmis Ēnas klana vadību, – viņš paziņoja. – Mūsu agrākais barvedis Zvaigžņulauska pārkāpa karotāju kodeksu, un mēs bijām spiesti viņu padzīt.

– Naktsvilna pat nepiebilst, ka mēs viņam palīdzējām to izdarīt, – Pelēksvēdra pačukstēja Ugunssirdij.

Naktsvilna turpināja: – Senču gari ir uzrunājuši Slapjdegunu un izvēlējušies mani par barvedi. Es vēl neesmu bijis Mātes mutē, lai saņemtu Zvaigznes klana velti – deviņas dzīvības –, taču došos turp jau rītnakt, kamēr vēl ir pilnmēness. Pēc nakts, ko pavadīšu pie Mēnesakmens, mans vārds būs Naktszvaigzne.

– Kur Zvaigžņulauska ir tagad? – pūlī iesaucās kāda balss. Tā bija Sarmāda, baltā mātīte no Pērkona klana.

– Domāju, ka varam uzskatīt – viņš ir atstājis mežu kopā ar pārējiem padzītajiem karotājiem. Viņš zina, ka būtu bīstami mēģināt atgriezties, – Naktsvilna atbildēja.

– Cerams, – Ugunssirds dzirdēja Sarmādu nomurminām kaimiņienei – tuklai, brūnai mātītei.

Uz priekšu panācās Upes klana barvedis Līkzvaigzne. – Cerams, Zvaigžņulauskam pietiks saprāta, lai atstātu mežu uz visiem laikiem. Viņa alkatīgā kāre pēc jaunām teritorijām apdraudēja mūs visus.

Līkzvaigzne nogaidīja, līdz piekrītošie kaucieni apklust, un tad turpināja: – Kamēr Ēnas klana barvedis bija Zvaigžņulauska, es viņam atļāvu medīt mūsu upē. Bet nu Ēnas klanam ir jauns barvedis, un šī vienošanās vairs nevar palikt spēkā. Upes veltes pieder tikai Upes klanam.

Pārējiem Upes klana kaķiem izlauzās triumfa ņaudieni, taču Ugunssirds ar pieaugošām bažām vēroja, kā Naktsvilna uzbož spalvu.

Tumšais runcis pacēla balsi: – Ēnas klana vajadzības ir tādas pašas, kādas tās bija Zvaigžņulauskas vadībā. Mums ir jāpabaro daudzas mutes, Līkzvaigzne. Tu vienojies ar visu Ēnas klanu!

Līkzvaigzne pielēca kājās un, pagriezies pret runātāju, pieglauda ausis un iešņācās; zemāk sapulcējušies kaķi pieklusa.

Zvaigžņuzilgme žigli nostājās starp abiem barvežiem. – Ēnas klanam pēdējā laikā ir bijuši lieli zaudējumi, – viņa klusi ieņaudējās. – Naktsvilna, tagad jums ir jāapgādā mazāks kaķu pulks – vai tiešām jums vajag Upes klana zivis?

Līkzvaigzne atkal iešņācās, bet Naktsvilna nenovērsdamies raudzījās uz viņu.

Zvaigžņuzilgme vēlreiz ierunājās, šoreiz uzsvērdama savus vārdus: – Jūs nupat esat padzinuši barvedi un vairākus spēcīgus karotājus! Turklāt, piespiežot Līkzvaigzni piekrist dalīties guvumā no upes, Zvaigžņulauska pārkāpa karotāju kodeksu.

Ugunssirds nemierīgi norija siekalas, redzot, ka Naktsvilna izlaiž nagus; taču Zvaigžņuzilgme nepamirkšķināja ne aci. Saltās, zilās acis mēnesnīcā iezvīļojās, un barvede ierūcās: – Neaizmirsti, ka vēl pat neesi saņēmis no Zvaigznes klana deviņas dzīvības. Vai tiešām esi tik pārliecināts, ka vari izvirzīt tādas prasības? – Ugunssirds saspringa, jūtot, kā kaķi ap viņu sabožas. Pūlis gaidīja Naktsvilnas reakciju.

Naktsvilna dusmīgs novērsās. Barveža aste nikni šaudījās šurpu turpu, bet viņš neko neteica.

Zvaigžņuzilgme bija uzvarējusi, un viņas balss atmaiga. – Mēs visi zinām, ka Ēnas klans pēdējos mēnešos ir daudz pārcietis, – viņa ieņaudējās. – Pērkona klans ir piekritis likt jūs mierā, līdz būsiet daudzmaz atguvušies. – Viņas skatiens aizslīdēja pie Līkzvaigznes. – Esmu pārliecināta, ka arī Līkzvaigzne piekritīs jums izrādīt tādu pašu cieņu.

Uzrunātais samiedza acis un palocīja galvu. – Bet tikai tad, ja mūsu teritorijā nebūs ne smakas no Ēnas klana, – viņš noņurdēja.

Ugunssirds nomierinājās un ļāva spalvai gludi pieglausties pleciem. Tagad viņš zināja, kā ir cīnīties īstā kaujā, tāpēc vēl vairāk apbrīnoja savas barvedes drosmi; viņa izaicināja abus dižos karotājus. Spriedzei uz Milzakmens piepeši atslābstot, pūli pāršalca slāpēti atvieglojuma un piekrišanas ņaudieni.

– Mēs tavā teritorijā nespersim kāju, – Naktsvilna ieņaudējās. – Zvaigžņuzilgmei ir taisnība – mums jūsu zivis nav nepieciešamas. Galu galā tagad, kad Vēja klans ir atstājis savu teritoriju, varam medīt augstienē.

Līkzvaigzne uzlūkoja Naktsvilnu, un viņa skatiens noskaidrojās. – Tas tiesa, – viņš piekrita. – Tā mums visiem atliks vairāk medījuma.

Zvaigžņuzilgme spēji pacēla galvu. – Nē! Vēja klanam ir jāatgriežas!

Līkzvaigzne un Naktsvilna uzlūkoja Pērkona klana barvedi. – Kāpēc? – Līkzvaigzne nesaprata.

– Ja mēs sadalīsim Vēja klana medību laukus, visu klanu kaķēniem taču būs vairāk ēdiena! – aizrādīja Naktsvilna.

– Mežā ir vajadzīgi četri klani, – Zvaigžņuzilgme uzstāja. – Mums ir Četraudze, gada ritumā ir četri gadalaiki, un tieši tāpat Zvaigznes klans mums ir devis četrus klanus. Pēc iespējas ātrāk viņi jāatrod un jāpārved mājās.

Pērkona klana kaķi pacēla balsis barvedes atbalstam, bet Līkzvaigznes nepacietīgais ņaudiens izskanēja skaļāk. – Tas ir vājš arguments, Zvaigžņuzilgme. Vai mums nudien ir vajadzīgi četri gadalaiki? Vai tad tev negribētos iztikt bez kaillapja, kad mūs moka aukstums un bads?

Zvaigžņuzilgme rimti uzlūkoja blakus stāvošos karotājus. – Zvaigznes klans mums ir devis kaillapi tāpēc, lai zeme varētu atspirgt un sagatavoties lapaudzim. Šis mežs un augstiene jau daudzas paaudzes ir uzturējuši četrus klanus. Mēs nedrīkstam izaicināt Zvaigznes klanu.

Ierunājās Upes klana barveža vietniece Leopardāda. – Kāpēc mums būtu jāstaigā tukšiem vēderiem tāda klana dēļ, kas pat nespēj nosargāt savu teritoriju? – viņa iekaucās.

– Zvaigžņuzilgmei ir taisnība! Vēja klanam ir jāatgriežas! – Tīģernags cirta pretī, stalti sasliedamies un paceldamies augstāk par apkārtējiem kaķiem.

Zvaigžņuzilgme ierunājās vēlreiz. – Līkzvaigzne, – viņa ņaudēja, pagriezusies pret Upes klana barvedi, – Upes klana medību lauki ir izslavēti ar savu bagātīgo medījumu. Jums ir upe un visas zivis, kas tajā atrodamas. Kas jums vēl ir vajadzīgs? – Līkzvaigzne novērsās un neko neatbildēja. Ugunssirds ievēroja, ka Upes klana kaķi raižpilni sačukstas, un prātoja, kāpēc viņus tā satrauc Zvaigžņuzilgmes jautājums.

– Naktsvilna, – barvede turpināja, – Vēja klanu no mājām patrieca Zvaigžņulauska. – Lielā kaķene pieklusa. – Tāpēc Pērkona klans palīdzēja jums viņu padzīt.

Ugunssirds samiedza acis. Viņš saprata, ka Zvaigžņuzilgme saudzīgi atgādina Naktsvilnam par to, ka viņš ir parādā Pērkona klanam.

Ēnas klana barvedis pievēra plakstus un pēc klusuma brīža, kas šķita ilgstam mūžību, noņaudēja: – Lai notiek, Zvaigžņuzilgme. Mēs ļausim Vēja klanam atgriezties. – Ugunssirds redzēja, ka Līkzvaigzne dusmās aizgriež galvu; viņa acis līdzinājās melnām spraugām.

Zvaigžņuzilgme pamāja. – Mēs esam vienojušies, Līkzvaigzne, – viņa ieņaudējās. – Vēja klans ir jāatrod un jāpārved mājās. Līdz tam nevienam klanam nevajadzētu medīt viņu teritorijā.

Saiets beidzās, un kaķi gatavojās doties uz savām apmetnēm. Ugunssirds brīdi palika savā vietā, vērodams uz Milzakmens uzkāpušos barvežus. Zvaigžņuzilgme īsi piedūra degunu Līkzvaigznes purnam un nolēca zemē. Līkzvaigzne paskatījās uz Naktsvilnu; abu acīs pavīdēja kas tāds, no kā Ugunssirdij iekņudējās kažoks. Vai varētu būt, ka Naktsvilna tomēr neatbalsta Zvaigžņuzilgmi? Runcis žigli paraudzījās apkārt. Dusmas Tīģernaga acīs vēstīja, ka arī barvedes vietniekam zīmīgā saskatīšanās nav paslīdējusi garām nepamanīta.

Šoreiz Ugunssirdi uztrauca tas pats, kas Tīģernagu. Šādu pārmaiņu klanu attiecībās viņš nebija gaidījis. Kā gan Ēnas klans varēja vienoties ar Upes klanu pēc tam, kad Pērkona klans bija tik ļoti riskējis, lai palīdzētu viņiem aizdzīt Zvaigžņulausku?

3. NODAĻA

Zvaigžņuzilgme žigli soļoja pārējiem pa priekšu atpakaļ uz apmetni. Pārnācēju radītais troksnis pamodināja mājās palikušos. Kad viņi pa irbuleņu tuneli ienāca apmetnē, no migām sāka spraukties laukā samiegojušies kaķi.

– Kas jauns? – uzsauca Pusaste.

– Vai Ēnas klans arī bija? – interesējās Pūpolvilna.

– Jā, bija gan, – drūmi atbildēja Zvaigžņuzilgme. Kaķene pagāja garām Pūpolvilnai un uzlēca uz Dižakmens. Parastais sauciens uz klana tikšanos nemaz nebija vajadzīgs – kaķi jau bija sapulcējušies klints pakājē. Tīģernags uzlēca uz Dižakmens blakus barvedei.

– Šonakt klanu starpā valdīja liela spriedze, – Zvaigžņuzilgme iesāka. – Un es ievēroju, ka, iespējams, ir izveidojusies jauna savienība starp Līkzvaigzni un Naktsvilnu.

Pelēksvēdra iespraucās šaurajā vietā blakus Ugunssirdij. – Par ko viņi runā? – viņš jautāja. – Man šķita, ka Naktsvilna piekrita Zvaigžņuzilgmei!

– Naktsvilna? – pūļa aizmugurē iesēcās Vienacs vecišķā balss.

– Viņš ir iecelts par Ēnas klana jauno barvedi, – Zvaigžņuzilgme paskaidroja.

– Bet viņa vārds... vai Zvaigznes klans viņu vēl nav pieņēmis? – Vienacs jautāja.

– Viņš grasās rītnakt doties uz Mēnesakmeni, – Tīģernags atbildēja.

– Neviens barvedis Saietā nedrīkst runāt sava klana vārdā, iekams nav saņēmis Zvaigznes klana piekrišanu, – Vienacs nomurmināja – gana skaļi, lai visi kaķi to sadzirdētu.

– Vienacs, Ēnas klans viņu atbalsta, – Zvaigžņuzilgme aizrādīja, pamādama vecajai kaķenei. – Mēs nevaram ignorēt to, ko viņš šonakt sacīja. – Vienacs nīgri nošņaukājās, un Zvaigžņuzilgme pacēla galvu, lai uzrunātu visu klanu: – Saietā es ierosināju uzmeklēt un pārvest mājās Vēja klanu. Bet Līkzvaigzne un Naktsvilna negribēja, ka viņi atgriežas.

– Bet viņi taču neapvienos spēkus, ko? – iesaucās Pelēksvēdra. – Viņi gandrīz saplēsās par tiesībām medīt upē!

Ugunssirds pagriezās pret draugu. – Vai redzēji, kādu skatienu tie abi pārmija Saieta beigās? Viņi to vien grib kā uzlikt savu ķepu Vēja klana teritorijai.

– Bet kāpēc? – ar neizpratni vaicāja Smilšuķepa; viņa sēdēja blakus savam skolotājam Sniegputenim.

Sniegputenis viņai atbildēja: – Man ir aizdomas, ka Ēnas klans nemaz nav tik vājš, kā bijām iedomājušies. Un Naktsvilnam, kā rādās, ir lielākas ambīcijas, nekā bijām domājuši.

– Bet kāpēc Upes klans grib medīt Vēja klana medību laukos? Viņi vienmēr ir dzīvojuši kā nieres pa taukiem, barojoties ar zivīm no savas dārgās upes! – iesaucās Pūpolvilna. – Augstiene ir tālu – vai tiešām tie pāris liesie truši, ko tur varētu nomedīt, viņiem būtu tā vērti?

No vecuma aizlūzušā balsī ierunājās reiz skaistā mātīte Dābolaste: – Saietā daži no Upes klana veckaķiem stāstīja par to, ka divkājainie esot pievākuši daļu upes sev.

– Tas tiesa, – apliecināja Sarmāda. – Viņi apgalvoja, ka divkājainie dzīvojot midzeņos pie upes un traucējot zivis. Upes klana kaķiem esot jāslēpjas krūmos un tukšiem vēderiem jānoskatās!

Zvaigžņuzilgme izskatījās domīga. – Pagaidām mums jāpiesargās, lai neizdarām neko tādu, kas liktu Ēnas klanam un Upes klanam vēl vairāk satuvināties. Tagad ejiet atpūsties. Vējasoli un Zemesķepa, – jūs iesiet rīta patruļā.

Auksta vēja pūsma sapurināja mirušās lapas kokos. Kaķi izklīda pa migām, joprojām klusi sarunādamies.

Jau otro nakti pēc kārtas Ugunssirds sapņoja. Viņš bija tumsā. Pavisam tuvu rībēja un smirdēja Pērkontaka. Ugunssirds juta, kā viņu plosa šurpu turpu auļojošo briesmoņu saceltais vējš un žilbina to neganti spīdošās acis. Piepeši viņš troksnī izdzirda jauna kaķa žēlpilnu kliedzienu. Izmisīgais brēciens pāršķēla nezvēru kustības pērkonīgo dārdoņu.

Ugunssirds iztrūcies pamodās. Mirkli runcim šķita, ka viņš ir atmodies no kliedziena, taču vienīgā dzirdamā skaņa šeit bija karotāju slāpētā krākšana. Kaut kur gandrīz migas vidū kāds ieņurdējās. Izklausījās pēc Tīģernaga. Ugunssirds jutās pārāk nemierīgs, lai atkal liktos gulēt, tāpēc klusiņām izlīda laukā.

Ārā bija tumšs, un melnās, zvaigznēm piebērtās debesis vēstīja, ka rītausma vēl ir tālu. Prātā aizvien atbalsojoties jaunā kaķa kliedzienam, Ugunssirds modri saslietām ausīm aiztipināja līdz mazuļu migai. Aiz apmetnes sienas atskanēja soļi. Viņš paostīja gaisu. Tur staigāja tikai Tumšsvēdra un Garaste. Ugunssirds uztvēra karotāju smaržu; abi sargāja Pērkona klana teritoriju.

Klusums dusošajā apmetnē nomierināja Ugunssirdi. Par Pērkontaku droši vien murgo visi kaķi, viņš pie sevis noteica un, ielīdis atpakaļ migā, ērti saritinājās savā guļvietā. Kad Ugunssirds iekārtojās blakus Pelēksvēdram un aizvēra acis, draugs miegā īsi iemurrājās.

Jauno runci pamodināja Pelēksvēdras deguns; draugs bakstīja viņam sānā. – Liec mani mierā, – Ugunssirds ņurdēja.

– Mosties! – Pelēksvēdra šņāca.

– Kāpēc? Mums taču nav jāpatrulē! – Ugunssirds kurnēja.

– Zvaigžņuzilgme grib, lai tūlīt nākam uz viņas migu.

Ugunssirds gluži apdullis uzrausās kājās un sekoja pelēkajam runcim ārā no migas. Saule jau iekrāsoja debesis rožaini sārtas, un kokos apkārt apmetnei baloja sarma.

Abi kaķi aizcilpoja pāri klajumam uz Zvaigžņuzilgmes migu un, klusi ņaudot, paziņoja par savu ierašanos.

– Nāciet iekšā! – aiz nokarenajiem ķērpjiem atsaucās Tīģernaga balss. Ugunssirdi pārņēma bažas, atceroties sarunu ar Zvaigžņuzilgmi pa ceļam uz Saietu. Vai barvede būtu izstāstījusi Tīģernagam par apsūdzību? Pelēksvēdra iespraucās migā, un Ugunssirds nemierīgu sirdi viņam sekoja.

Zvaigžņuzilgme sēdēja savā guļvietā un spožām acīm raudzījās uz ienācējiem. Tīģernags stāvēja migas gludā smilšakmens pamata vidū. Ugunssirds mēģināja izprast izteiksmi karotāja sejā, bet lielā, svītrainā runča acis bija tikpat saltas un rāmas kā vienmēr.

Zvaigžņuzilgme uzreiz iesāka: – Ugunssirds, Pelēksvēdra, man jums ir svarīgs uzdevums.

– Uzdevums? – Ugunssirds atkārtoja. Bažas aizskaloja atvieglojums un priecīgs satraukums.

– Es gribu, lai jūs atrodat Vēja klanu un atvedat viņus atpakaļ uz viņu teritoriju, – Zvaigžņuzilgme paziņoja.

– Iekams pārāk sapriecājaties, lieciet aiz auss, ka tas var būt ļoti bīstami, – ieņurdējās Tīģernags. – Mēs nezinām, kurp Vēja klans ir devies, tāpēc jums būs jāseko viņu smaržai, cik nu tās ir atlicis. Iespējams, būs jādodas iekšā nedraudzīgā teritorijā.

– Bet jūs esat bijuši Vēja klana teritorijā toreiz, kad kopā ar mani gājāt uz Mēnesakmeni, – Zvaigžņuzilgme bilda. – Viņu smarža jums būs pazīstama un tāpat arī divkājaino teritorija aiz augstienes.

– Vai mēs iesim divatā? – Ugunssirds jautāja.

– Pārējie karotāji ir nepieciešami tepat, – atņaudēja Tīģernags. – Tuvojas kaillapis, un mums jāsavāc pēc iespējas vairāk medījuma. Priekšā ir vairāki mēneši, kad ar medījumu būs plāni.

Zvaigžņuzilgme pamāja ar galvu. – Tīģernags jums palīdzēs sagatavoties ceļam. – Ugunssirds ķepas nemierīgi iekņudējās. Zvaigžņuzilgme uzticējās savam palīgam tāpat kā agrāk. Kāpēc Ugunssirds bija vienīgais Pērkona klana kaķis, kas turēja Tīģernagu aizdomās?

– Jums jādodas ceļā, cik ātri vien iespējams, – Zvaigžņuzilgme turpināja. – Labu veiksmi!

– Mēs viņus atradīsim, – Pelēksvēdra apsolīja.

Ar grūtībām atkal pievērsis domas gaidāmajam ceļam, arī Ugunssirds palocīja galvu.

Tīģernags sekoja abiem ārā no Zvaigžņuzilgmes migas. – Vai atceraties, kā nokļūt Vēja klana teritorijā?

– O jā, Tīģernag, mēs taču tur bijām pirms nieka...

Ugunssirds pārtrauca Pelēksvēdras dedzīgo atbildi. – Pirms nieka dažiem mēnešiem, – viņš žigli noņaudēja un uzmeta draugam brīdinošu skatienu. Pelēksvēdra bija gandrīz izpļāpājies par viņu ceļojumu kopā ar Kraukļaķepu pirms dažām dienām.

Tīģernags vilcinājās. Ugunssirds aizturēja elpu. Vai karotājs bija ievērojis Pelēksvēdras kļūdu?

– Un vai atceraties Vēja klana smaržu? – barvedes vietnieks jautāja.

Ugunssirds klusībā pateicās Zvaigznes klanam.

Jaunie karotāji pamāja ar galvu, un Ugunssirds jau sāka iztēloties, kā joņos cauri augšienes durstīgajiem irbuleņu krūmiem, meklējot pazudušo klanu.

– Jums vajadzēs zālītes, lai būtu vairāk spēka un jūs nejustu izsalkumu. Pirms dosieties ceļā, paņemiet tās no Dzeltzobes. – Tīģernags uz brīdi pieklusa. – Un neaizmirstiet, ka Naktsvilna šonakt plāno doties uz Mēnesakmeni. Turieties no viņa pa gabalu.

– Jā, Tīģernag, – Ugunssirds atsaucās.

– Viņš pat nezinās, ka mēs tur esam, – solīja Pelēksvēdra.

– Neko citu es arī negaidu, – atņaudēja Tīģernags. – Un nu ejiet!

– Viņš būtu varējis novēlēt mums veiksmi, – Pelēksvēdra kurnēja.

– Droši vien domā, ka mums tā nav vajadzīga, – Ugunssirds pajokoja, kad abi draugi šķērsoja klajumu ceļā uz Dzeltzobes migu. Tomēr viņam ienāca prātā šāda doma: tā vien šķita, ka Tīģernags pret viņiem izturas ar tādu pašu cieņu kā pret jebkuru karotāju; vai varētu būt, ka runcis tomēr nav nodevējs, par kādu viņu uzskata Kraukļaķepa? Par spīti austošajai saulei, joprojām bija auksts, taču ne viens, ne otrs kaķis nedrebinājās. Ugunssirds juta, kā, dienām saraujoties īsākām, kažoks kļūst biezāks.

Dzeltzobes miga atradās paparžu tuneļa galā. Ēnaina klajumiņa vidū pacēlās liels, pāršķelts klintsbluķis. Pirms Dzeltzobes te bija dzīvojusi Plankumlapa. Atmiņas par maigo, lāsumaino dziedniekkaķi asi iedūrās sirdī. Plankumlapu bija nogalinājis Ēnas klana karotājs. Rudajam runcim viņas ļoti pietrūka.

– Dzeltzobe! – Pelēksvēdra uzsauca. – Mēs atnācām pēc ceļa zālītēm.

Abi izdzirda klints plaisā piesmakušu ņaudienu, un no spraugas izlīda dziedniece. – Kur tad jūs tā iedami? – viņa pajautāja.

– Mums jāatrod Vēja klans un jāpārved viņi mājās, – Ugunssirds atklāja, nespēdams noslēpt lepnumu balsī.

– Pirmais uzdevums karotāju kārtā! – Dzeltzobe iečerkstējās. – Apsveicu! Sadabūšu zālītes, ko jums vajadzēs. – Kaķe pēc mirkļa atgriezās ar nelielu sausu lapu sainīti mutē. – Lai labi garšo! – viņa murrāja, nolikdama nešļavu zemē.

Ugunssirds un Pelēksvēdra paklausīgi sakošļāja negaršīgās lapas. – Pē! – Pelēksvēdra spļaudījās. – Garšo tikpat nelāgi kā viņreiz. – Ugunssirds pamāja un savieba seju nejaukā grimasē. Tās pašas zālītes ceļojumam uz Mēnesakmeni abiem reiz bija devusi Plankumlapa.

Pelēksvēdra norija pēdējo kumosu un ar degunu iebikstīja Ugunssirdij plecā. – Nāc nu, gausais gliemi! Ejam! Atā! – viņš vēl pār plecu uzsauca Dzeltzobei un metās prom no klajuma.

– Pagaidi! – Ugunssirds kliedza, dzīdamies draugam pakaļ.

– Ardievu! Lai jums veicas, jaunuļi! – Dzeltzobe aiz viņiem noņaudēja.

Brāžoties cauri tunelim, Ugunssirds dzirdēja, kā rīta vējā čaukst papardes. Šķiet, tās čukstēja: “Labu veiksmi! Drošu ceļu!”

4. NODAĻA

Dodoties ārā no apmetnes, abi jaunie karotāji gandrīz uzskrēja virsū Sniegputenim, kurš pašlaik veda Smilšuķepu un Vējasoli rīta patruļā.

– Atvainojiet! – Ugunssirds dvesa. Viņš apstājās, un Pelēksvēdra spēji aprāva skrējienu turpat blakus.

Sniegputenis nolieca galvu. – Dzirdēju, ka jums abiem esot dots uzdevums, – viņš ieņaudējās.

– Jā, – Ugunssirds apliecināja.

– Lai Zvaigznes klans jūs sargā, – Sniegputenis svinīgi novēlēja.

– Kālab? – irdza Smilšuķepa. – Iesiet ķert ūdensžurkas, vai?

Vējasolis – slaiks, svītrains runcis – pagriezās un kaut ko iečukstēja Smilšuķepai ausī. Kaķenes sejas izteiksme mainījās, un zaļajās acīs parādījās piesardzīga ziņkārība.

Patruļa pakāpās malā, lai palaistu abus runčus garām. Tie aizlēkšoja tālāk un veikli uzrāpās augšā pa nogāzi.

Ejot cauri mežam uz Četraudzi, Ugunssirds un Pelēksvēdra pārmija tikai dažus vārdus, taupīdami spēkus gaidāmajam ceļam. Abi apstājās uz stāvās kraujas ozolu apēnotā klajuma tālākajā malā. No kāpiena abiem smagi cilājās sāni.

– Vai te augšā vienmēr pūš vējš? – Pelēksvēdra purpināja, uzbozdams biezo spalvu, lai sargātos no saltajām augstienes brāzmām.

– Te laikam nav tik daudz koku, lai to aizturētu, – Ugunssirds aizrādīja, samiegdams acis. Šī bija Vēja klana teritorija. Runcis paostīja gaisu un sajuta kādu smārdu; visi instinkti vēstīja, ka tam te nevajadzētu būt. – Vai tu saod Upes klana karotājus? – viņš klusi jautāja.

Pelēksvēdra pacēla degunu. – Nē. Vai tu domā, ka te tādi varētu būt?

– Iespējams. Varbūt viņi grib pēc iespējas ilgāk izmantot Vēja klana prombūtni, īpaši tāpēc, ka zina – tas drīz atgriezīsies, – minēja Ugunssirds.

– Nu, pašlaik es neko nesaožu, – Pelēksvēdra nočukstēja.

Abi draugi modri tecēja pa sasalušo kūdras taku, kas vijās starp viršu ceriem.

Svaiga smarža lika Ugunssirdij spēji apstāties. – Vai jūti? – viņš šņākšus uzrunāja Pelēksvēdru.

– Jā, – draugs čukstus atbildēja un pieplaka pie zemes. – Upes klans!

Ugunssirds notupās pavisam zemu un raudzījās, lai virši noslēptu ausis. Draugs turpat blakus pacēla tumši pelēko galvu un paskatījās pāri. – Es viņus redzu, – pelēcis nomurmināja. – Viņi medī.

Rudais runcis piesardzīgi pastiepa kaklu.

Irbuleņu biezoknī četri Upes klana karotāji dzinās pakaļ trusim. Ugunssirds atpazina Saietā redzēto Melnnagu. Dūmakaini melnais karotājs ar izlaistiem nagiem uzklupa medījumam, taču tad atkal apsēdās – tukšā. Trusis laikam bija paspējis patverties alā.

Ugunssirds un Pelēksvēdra atkal pieplaka pie zemes un piespieda vēderu pie aukstās kūdras.

– Viņi nu gan nav nekādi labie trušu mednieki, – Pelēksvēdra nicīgi iešņācās.

– Upes klans laikam ir vairāk radis zvejot zivis, – Ugunssirds čukstus atsaucās. Viņam noraustījās deguns, sajūtot tuvojamies pārbiedēta truša smārdu. Runcis ar šausmām izdzirda tam nopakaļ arvien tuvāk dipam Upes klana karotāja soļus. – Viņi nāk šurp! Mums būs jāslēpjas!

– Nāc līdzi, – Pelēksvēdra mudināja. – Es uz šo pusi saožu āpsi.

– Āpsi? Vai tas ir droši? – Ugunssirds bija dzirdējis stāstu par to, kā Pusaste zaudējis asti cīņā ar vecu, īdzīgu šīs sugas pārstāvi.

– Neuztraucies. Smaka ir spēcīga, bet sena, – draugs mierināja. – Netālu laikam ir vecs midzenis.

Ugunssirds paošņāja. Ožas receptori uztvēra spēcīgu, gandrīz vai lapsas smārdu. – Vai esi pārliecināts, ka midzenis ir pamests?

– Gan mēs drīz to noskaidrosim. Nāc, mums jātaisās no šejienes prom, – draugs sacīja un žigli devās prom caur zemajiem krūmiem. Viršu čaboņa vēstīja, ka Upes klana karotāji vairs nav tālu.

– Te! – Pelēksvēdra ar plecu pastūma malā viršu kušķi, atklājot smilšainu alu. – Lien iekšā! Āpša smaka noslēps mūsējo. Varam pagaidīt, līdz viņi būs prom.

Ugunssirds žigli ieslīdēja tumšajā caurumā, un Pelēksvēdra viņam sekoja. Alā šaušalīgi smirdēja pēc āpša.

Virs galvas aizdārdēja ķepu duna. Abi kaķi aizturēja elpu, kad soļi aprāvās, un viens no Upes klana karotājiem iekaucās: – Āpša midzenis! – Balss bija ķērcoša, un Ugunssirds noprata, ka runātājs ir Melnnags.

Cita balss atteica: – Vai tā ir pamesta? Varbūt trusis ir paslēpies tur iekšā.

Ugunssirds sajuta, kā blakus tumsā sabožas Pelēksvēdras kažoks, un, izlaidis nagus, cieši raudzījās uz alas ieeju, gatavs cīņai, ja karotāji nāktu iekšā.

– Pagaidi, smarža ved uz šo pusi, – ieņaudējās Melnnags, un Ugunssirdij un Pelēksvēdram virs galvas atskanēja ķepu skrapsti, Upes klana karotājiem metoties prom.

Pelēksvēdra lēni izelpoja. – Kā tu domā, vai viņi ir prom?

– Varbūt mums vajadzētu pagaidīt vēl, pārliecināties, ka neviena tur nav, – Ugunssirds ierosināja.

Ārā vairs nebija dzirdams neviens troksnītis. Pelēksvēdra piebikstīja Ugunssirdsij. – Nāc!

Rudais runcis piesardzīgi sekoja draugam ārā dienas gaismā. Upes klana patruļu nekur nemanīja. Svaigais vējš aizpūta no ožas receptoriem āpša smirdoņu. – Mums jāsameklē Vēja klana apmetne, – viņš ieņaudējās. – Tā būs labākā vieta, kur sākt dzīt pēdas.

– Labi, – Pelēksvēdra piekrita.

Abi jaunie karotāji lēni līkumoja cauri viršiem, turot mutes mazliet pavērtas, lai sajustu smaržu, ja tuvumā izrādītos vēl kāds Upes klana karotājs. Runči apstājās liela, plakana akmens pakājē; tālāk tas ar stāvu slīpumu pacēlās augstāk, sliedamies pāri irbuleņu puduru virsotnēm.

– Uzkāpšu augšā un paskatīšos apkārt, – Pelēksvēdra piedāvājās. – Mana kažoka krāsa labāk saplūdīs ar akmeni.

– Labi. Tikai turi galvu zemu.

Ugunssirds noskatījās, kā draugs uzrāpjas klintī. Pelēkais runcis notupās tās virsotnē un pārlaida skatienu plakankalnei, tad šļūkšus nošļūca lejā pie drauga. – Man šķiet, tur tālāk ir ieplaka, – viņš pūta, ar asti norādīdams, kur. – Es tur viršos manīju tukšumu.

– Pārbaudīsim, – Ugunssirds ieņaudējās. – Tur varētu būt apmetne.

– Man arī tā likās, – Pelēksvēdra pamāja. – Šeit augšā tā varētu būt vienīgā vieta, kur patverties no vēja.

Tuvojoties ieplakai, Ugunssirds paskrēja garām Pelēksvēdram un palūkojās pāri klints malai. Izskatījās, it kā kāds Zvaigznes klana karotājs te būtu pasniedzies no debesīm, pagrābis no plakankalnes riekšu kūdras un tās vietā nosviedis biezu irbuleņu mudžekli, kas auga gandrīz vienā līmenī ar zemi ieplakas malās.

Ugunssirds paostīja gaisu. Viņš sajuta daudzas smaržas, un visas piederēja Vēja klana kaķiem – veciem un jauniem, runčiem un kaķenēm; uzvēdīja arī jau sen par maitu kļuvuša medījuma smaka. Te bija jābūt pamestajai apmetnei.

Rudais runcis nolēkšoja lejā pa nogāzi un ieklupa krūmos. Irbulenes raustīja kažoku un saskrāpēja degunu, liekot acīm asarot. Aiz muguras viņš dzirdēja lamājamies Pelēksvēdru; ērkšķi plēsa draugam ausis. Neskaitāmas kaķu paaudzes bija stingri piemīdījušas smilšaino zemi. Vienā klajuma malā slējās daudzos vējainos mēnešos nogludināts klintsbluķis.

– Te nudien ir viņu apmetne, kā gan citādi, – Ugunssirds nomurmināja.

– Nespēju noticēt, ka Zvaigžņulauskam izdevās padzīt Vēja klanu no tik labi aizsargātas vietas! – Pelēksvēdra ieņaudējās, ar vienu ķepu berzēdams sūrstošo degunu.

– Izskatās, ka viņi sīvi pretojās, – Ugunssirds bilda, piepešā izbīlī pamanīdams, cik apmetne ir izpostīta. Zemē mētājās spalvu kumšķi, un smiltis izraibināja sakaltušu asiņu plankumi. Sūnu guļvietas bija izvilktas no migām un saplosītas. Un visās malās vēdīja veca Ēnas klana kaķu smaka, sajaukusies ar pārbijušos Vēja klana kaķu smārdu.

Ugunssirds nodrebinājās. – Sāksim dzīt pēdas no šejienes, – viņš ieņaudējās un sāka uzmanīgi ošņāt gaisu, virzoties turp, no kurienes bija jūtama visstiprākā smaka. Pelēksvēdra tecēja viņam pakaļ uz šauru eju, kas vijās cauri irbulenēm.

– Vēja klana kaķi laikam ir vēl mazāki nekā manās atmiņās, – pelēcis noburkšķēja, spraukdamies nopakaļ draugam.

Rudais runcis mirkļa uzjautrinājumā paskatījās uz Pelēksvēdru. Smarža tagad bija skaidri jūtama – tā noteikti piederēja Vēja klanam, bet šķita sajaukusies ar kaut ko un nelāga, it kā to būtu atstājuši daudzi izbijušies kaķi. Ugunssirds paskatījās zemē. Visur redzēja sakaltušus asiņu pilienus. – Mēs ejam uz pareizo pusi, – viņš drūmi noņaudēja. Divi mēneši vēja un lietus nebija spējuši izdzēst ciešanu pēdas. Jaunais runcis spilgti iztēlojās sakauto, ievainoto klanu bēgam no mājām un dusmu uzplūdā lēkšiem sekoja draugam.

Pēdas veda uz augstienes tālāko malu, kur kaķi apstājās, lai atvilktu elpu. Priekšā zeme tiecās uz leju turp, kur atradās divkājaino ferma. Tālumā, kur jau sāka rietēt saule, rēgojās varenie Augstklinšu apveidi.

– Interesanti, vai Naktsvilna jau ir tur, – Ugunssirds nomurmināja. Kādā tunelī vareno klinšu dzīlēs atradās svētais Mēnesakmens, kur klanu barveži dalījās sapņos ar Zvaigznes klanu.

– Nu, mēs viņu negribētu satikt tur lejā! – Pelēksvēdra attrauca, ar asti pavēcinādams turp, kur pletās plašie divkājaino lauki. – Jau tāpat būs gana grūti izvairīties no divkājainajiem, žurkām un suņiem – tā tikai vēl trūka, lai mēs satiktu Ēnas klana barvedi!

Ugunssirds pamāja. Viņš atsauca atmiņā savu pirmo ceļojumu uz šīm zemēm kopā ar Zvaigžņuzilgmi un Tīģernagu. Toreiz viņus gandrīz nogalināja žurkas un izglāba tikai vienpaša Mieža ierašanās. Taču Zvaigžņuzilgme toreiz zaudēja vienu dzīvību, un atmiņas par to koda sirdī kā nešpetna skudra.

– Kā tu domā, vai mēs tur satiksim Kraukļaķepu? – Pelēksvēdra ieņaudējās, pagriezis plato seju pret draugu.

– Cerams, – Ugunssirds nopietni atbildēja. Pēdējais, ko abi bija redzējuši, bija Kraukļaķepas baltais astes gals, kad draugs nozuda augstienē krācošajā negaisā. Vai Pērkona klana māceklis bija droši ticis līdz Mieža teritorijai?

Abi karotāji devās lejup pa nogāzi, uzmanīgi apostīdami katru zāles kumšķi, lai būtu droši, ka virzās pa Vēja klana pēdām.

– Neizskatās, ka viņi būtu gājuši uz Augstklintīm, – Pelēksvēdra bilda. Pēdas veda iesāņus iekšā plašā, zālainā pļavā. Viņi apmeta tai loku, turoties pie dzīvžoga tāpat, kā bija darījis Vēja klans. Smarža izveda ārā no lauka uz divkājaino takas, kas vijās caur nelielu birztalu.

– Paskaties! – Pelēksvēdra ieņaudējās. Krūmos gulēja saulē izbalojušu kaulu kaudzītes, un zem biezākajām pazarēm bija savāktas sūnu guļvietas.

– Vēja klans bija mēģinājis te apmesties, – Ugunssirds pārsteigumā ieņaudējās.

– Interesanti – kāpēc viņi aizgāja? Smarža ir veca.

Ugunssirds paraustīja plecus, un abi kaķi sekoja pēdām līdz biezam dzīvžogam. Mazliet papūlējušies, viņi izspraucās tam cauri nelielā, zālainā ežā, kur aiz šaura grāvja pletās plats zemesceļš.

Pelēksvēdra veikli pārlēca pāri grāvim un piezemējās uz cietā, sarkanīgā ceļa. Ugunssirds paskatījās apkārt un sastinga, pamanījis tālumā kādu apveidu asām malām. – Pelēksvēdra! Stāt! – viņš iešņācās.

– Kas ir?

Rudais runcis parādīja ar degunu. – Paskaties uz to divkājaino midzeni tur tālāk. Mēs laikam esam netālu no Mieža teritorijas.

Pelēksvēdra nervozi paraustīja ausis. – Tur dzīvo tie suņi! Bet Vēja klans pavisam noteikti gāja pa šo ceļu. Mums būs jāpasteidzas. Divkājaino midzenim jātiek garām pirms saulrieta.

Ugunssirds atcerējās Mieža stāstīto, ka divkājainie naktī palaiž vaļā suņus, un tagad saule jau gandrīz bija sasniegusi Augstklinšu robotās virsotnes. Viņš pamāja ar galvu. – Varbūt suņi izdzina Vēja klanu no meža? – Runcis sajuta bažas, iedomājoties par Kraukļaķepu. – Kā tu domā, vai viņš atrada Miezi?

– Kas tad? Kraukļaķepa? Kāpēc ne? Mēs taču atnācām līdz šejienei! Nenovērtē viņu par zemu. Vai atceries to reizi, kad Tīģernags viņu aizsūtīja uz Čūsku klintīm? Kraukļaķepa pārnāca ar odzi!

Ugunssirds iemurrājās, to atminoties, un Pelēksvēdra pārlēkšoja pāri ceļam un izspraucās cauri dzīvžogam otrā pusē. Ugunssirds metās draugam pakaļ, pielikdams soli, lai varētu turēties līdzi.

Divkājaino midzenī neganti rēja suns, bet tā plosīšanās drīz pagaisa tālumā. Norietot saulei, kļuva krietni saltāks, un zālē varēja just salnas tuvošanos.

– Vai iesim tālāk? – jautāja Pelēksvēdra. – Ja nu pēdas mūs tomēr aizved uz Augstklintīm? Tagad tur noteikti būs Naktsvilna.

Ugunssirds pacēla degunu un apostīja paparžu brūnās, krokotās lapas. Nāsīs iecirtās Vēja klana smarža – skāņa no bailēm. – Labāk iesim tālāk, – viņš ieņaudējās. – Apstāsimies, kad vajadzēs.

Aukstais vējš atnesa vēl kādu smārdu – netālu atradās Pērkontaka. Pelēksvēdra saviebās – arī viņš bija saodis to pašu. Karotāji pārmija riebuma pilnu skatienu, bet turpināja ceļu. Smirdoņa kļuva aizvien stiprāka, līdz tālumā bija dzirdama Pērkontakas briesmoņu rēkoņa. Kad draugi nonāca līdz dzīvžogam pie platās, pelēkās takas, Vēja klana smaržu gandrīz vairs nevarēja just.

Pelēksvēdra apstājās un paskatījās apkārt, acīs pavīdot nedrošībai. Bet Ugunssirds jauta tik tikko saožamu baiļu smārdu un līda uz priekšu dzīvžoga ēnā, līdz nonāca vietā, kur tas nebija tik biezs. – Te viņi patvērās, – Ugunssirds ieņaudējās, iztēlojoties, kā pārbiedētie Vēja klana kaķi caur dzīvžogu raugās uz Pērkontaku.

– Droši vien daudzi no viņiem Pērkontaku redzēja pirmo reizi, – Pelēksvēdra sacīja, pienācis draugam blakus.

Ugunssirds pārsteigts viņu uzlūkoja. Rudais runcis vēl nekad nebija saticis nevienu Vēja klana kaķi – tos no viņu teritorijas izdzina gandrīz uzreiz pēc tam, kad viņš bija kļuvis par mācekli. – Vai tad viņi nepatrulēja gar robežām?

– Tu pats redzēji viņu teritoriju – tā ir diezgan kaila un mežonīga, un medījums nedodas rokā viegli. Droši vien viņi sprieda, ka neviens no pārējiem klaniem nenāks tur medīt. Upes klanam taču ir viņu upe, bet mūsu mežs labos gados ir medījuma pārpilns, tāpēc viņu liesie truši nevienam nav vajadzīgi.

Otrā dzīvžoga pusē, zibinādams spožās acis, aizbrāzās briesmonis. Ugunssirds un Pelēksvēdra sarāvās, kad vējš sapurināja viņu kažoku spalvu pat aiz lapotā aizsega. Kad troksnis bija pieklusis, abi piesardzīgi piecēlās sēdus un apostīja krūmu saknes.

– Šķiet, pēdas ved te apakšā. – Ugunssirds izspraucās zālē, kas robežojās ar Pērkontaku, un Pelēksvēdra izlīda cauri aiz viņa.

Taču otrā dzīvžoga pusē pēdas spēji aprāvās.

– Viņi būs vai nu griezušies atpakaļ, vai devušies pāri Pērkontakai, – Ugunssirds ieņaudējās. – Tu paskaties te, bet es pārbaudīšu otru pusi. – Viņš centās runāt mierīgi, taču pārgurums radīja izmisumu. Nevarēja taču būt, ka viņi ir pazaudējuši pēdas tagad, kad tikuši tik tālu?

5. NODAĻA

Ugunssirds nogaidīja, līdz dzirdēja vienīgi asins šalkoņu ausīs. Tad viņš aiztipināja līdz Pērkontakai. Tā stiepās viņa priekšā plata un nelāgi smirdoša, taču klusa. Kaķis metās skriet. Pamats zem kājām šķita auksts un gluds. Viņš neapstājās, līdz bija sasniedzis zāli otrā pusē.

Gaiss te bija piesātināts ar Pērkontakas un briesmoņu, kas pa to šaudījās, nelāgo dvaku, tāpēc runcis devās uz dzīvžoga pusi. No Vēja klana joprojām nebija ne ziņas, ne miņas. Sirdij uzgūla it kā akmens.

Pēkšņi garām aizbrāzās nezvērs, un Ugunssirds izbīlī palēcās stāvus gaisā. Runcis steigšus iespraucās dzīvžogā un drebēdams palika tur tupam, drudžaini prātodams, kā rīkoties tālāk.

Bet tad viņš to saoda: nezvēra radītajā vējā vieglītiņām jautās smarža. Šeit bija bijis Vēja klans!

Ugunssirds, cik vien skaļi spēdams, uzsauca Pelēksvēdram. Brīdi valdīja klusums, un tad pār Pērkontaku noskrapstēja soļi.

– Vai atradi? – draugs elsa.

– Īsti nezinu. Kaut kas uzsmaržoja, bet nevaru īsti saprast, no kurienes. – Ugunssirds spraucās cauri dzīvžogam; Pelēksvēdra mina viņam uz papēžiem. Rudais runcis pacēla degunu pret atklāto lauku. – Vai tev ir kāda nojausma, kas tur tālāk ir?

– Nē, – Pelēksvēdra atzinās. – Nedomāju, ka kāds no klana kaķiem kādreiz būtu bijis tik tālu.

– Izņemot Vēja klanu, – Ugunssirds drūmi noteica. Gabaliņu no Pērkontakas mulsinošajiem izgarojumiem pēdas piepeši kļuva skaidri saožamas. Vēja klans pilnīgi noteikti bija nācis pa šejieni. Abi kaķi devās iekšā garajā zālē šķērsām pāri pļavai.

– Ugunssirds! – Pelēksvēdra izklausījās nobijies.

– Kas ir?

– Paskaties!

Uzrunātais apstājās un pacēla galvu. Priekšā viņš ieraudzīja Pērkontaku uz varenām akmens kājām izliecamies augstu gaisā; to izgaismoja šurpu turpu traucošo briesmoņu acis. Apakšā bija vēl viena Pērkontaka; tā pagriezās prom tumsā.

Pelēksvēdra pamāja uz prāvu dadzi. – Un paosti šo!

Ugunssirds ievilka nāsīs gaisu. Svaiga Vēja klana smarža!

– Viņi laikam ir apmetušies kaut kur tuvumā! – Pelēksvēdra neticīgi nomurmināja.

Ugunssirds vēders sažņaudzās pēkšņā, priecīgā satraukumā. Abi kaķi, mirkli klusēdami, saskatījās un tad, ne vārda neteikuši, soļoja tālāk uz smirdīgajām Pērkontakām.

Beidzot Pelēksvēdra ierunājās: – Kāpēc lai Vēja klans nāktu uz tādu vietu kā šī?

– Domāju, šeit viņiem nesekotu pat Zvaigžņulauska, – Ugunssirds drūmi atteica un apstājās. Viņu urdīja kāda doma.

Draugs apstājās blakus. – Kas ir?

– Ja Vēja klans slēpjas tik tuvu Pērkontakām, – rudais runcis lēni ņaudēja, – tad laikam ne īpaši vēlas, lai viņus atrod. Ja ieradīsimies dienas laikā, viņi mums uzticēsies vairāk nekā tad, ja pielavīsimies naktī.

– Vai tas nozīmē, ka varam atpūsties? – Pelēksvēdra jautāja, gurdi apsēzdamies zemē.

– Tikai līdz gaismas ausmai, – Ugunssirds atņaudēja. – Mēs atradīsim paslēptuvi un raudzīsim kaut cik pagulēt. Vai esi izsalcis? – Pelēksvēdra papurināja galvu. – Es arī ne. Nezinu, vai vainīgas tās zālītes vai arī Pērkontakas smirdoņa, bet man nav lāgā ap dūšu.

– Kur mēs gulēsim? – Draugs raudzījās apkārt.

Ugunssirds jau bija pamanījis kādu tumšu ēnu tālāk. – Kas tas tāds?

– Ala? – Pelēksvēdra šķita izbrīnīts. – Truša alai tā kā par lielu. Šeit noteikti nevarētu būt āpša midzenis!

– Ejam paskatīties, – Ugunssirds ierosināja.

Ala bija lielāka nekā āpša miga; tā bija gluda un ar akmens sienām. Ugunssirds paostīja gaisu un, atbalstījis priekšķepas pret alas ārējo sienu, ziņkārīgi palūkojās iekšā. Tur zemē ietiecās slīps akmens tunelis. – Es jūtu tur ieplūstam gaisu, – viņš ieņaudējās, skaņām atbalsojoties ēnās. – Tas laikam izplūst laukā kaut kur tur. – Runcis izvilka galvu no alas un ar degunu norādīja uz Pērkontaku mudžekli.

– Vai tur ir tukšs?

– Spriežot pēc smaržas – jā.

– Nu tad lienam iekšā! – Pelēksvēdra pirmais devās tunelī. Pēc nogāzes dažu lapsu garumā slīpums izlīdzinājās.

Ugunssirds apstājās un paostīja miklo gaisu. Viņš neko nejuta, vien smakojošos Pērkontakas izgarojumus. Virs galvas aizdārdēja rūkoņa, un runcim nodrebēja ķepas, akmens pamatnei ietrīcoties. Vai Pērkontaka atradās virs viņiem? Kaķis uzboza spalvu, sargājoties no nerimtīgā caurvēja, un sajuta sev pieglaužamies Pelēksvēdras spalvu; draugs meta lokus ap savu asi, gatavojoties iekārtoties uz gulēšanu. Ugunssirds notupās un piespiedās pie pelēča. Viņš aizvēra sūrstošās acis un domāja par maigām vēja pūsmām mežā un lapu čaboņu. Pārgurums mirkli cīnījās ar ilgām būt mājās, savā migā, bet tad runcis padevās, ļaujot tumsai gūt virsroku.

Kad Ugunssirds atkal atvēra acis, tuneļa galā svīda pelēka gaisma. Laikam tuvojās rītausma. No aukstās, cietās pamatnes runcim sāpēja kauli. Viņš piebikstīja Pelēksvēdram, un tas noņurdēja: – Vai ir jau rīts?

– Gandrīz, – Ugunssirds atbildēja, uzsliedamies kājās. Pelēksvēdra izstaipījās un arī piecēlās.

– Man šķiet, mums jādodas uz to pusi, – Ugunssirds ieņaudējās, pagriezies prom no gaismas. – Manuprāt, šis tunelis stiepjas tieši zem Pērkontakas. Tas mūs varētu aizvest tuvāk... – Ugunssirds pieklusa. Viņš nespēja vārdiem aprakstīt vakar redzēto Pērkontaku mudžekli. Pelēksvēdra pamāja ar galvu, un abi runči klusēdami aiztecēja tumsā.

Necik ilgi, un Ugunssirds priekšā pamanīja gaismu. Draugi pielika soli, līdz skriešus brāzās augšā pa īsu, stāvu nogāzi, kas izveda ārā pelēcīgas rīta gaismas pielietā pasaulē.

Viņi bija iznākuši netālu no spurainas, netīras pļaviņas. To no divām pusēm ieskāva Pērkontakas, un vēl viena izliecās virs galvas. Pļavas vidū dega uguns, un ap to gulšņāja daži divkājainie. Viens izstaipījās un apvēlās uz otra sāna, cits miegā kaut ko nikni purpināja, bet Pērkontaku troksnis un smirdoņa viņus, šķiet, nepamodināja.

Ugunssirds piesardzīgi vēroja divkājainos, bet tad sastinga, jo skatienu piesaistīja kas cits: pie uguns šurpu turpu šaudījās tumši apveidi. Kaķi! Vai tie varētu būt no Vēja klana? Rudais kaķis uzlūkoja uguni un kaķus, un viņa prātu pārņēma atmiņas par redzēto sapni – par Pērkontakas troksni, skatu uz liesmām un kaķiem un Plankumlapu, kas murmina: “Uguns izglābs klanu.”

Ugunssirdij no saviļņojuma saļodzījās kājas. Vai tas nozīmēja, ka Pērkona klana liktenis ir saistīts ar Vēja klanu?

– Ugunssirds? Ugunssirds!

Pelēksvēdras balss lika Ugunssirdij attapties. Viņš dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos.

– Mums jāatrod Garzvaigzne un jārunā ar viņu, – runcis ieņaudējās.

– Tātad tu domā, ka tas ir Vēja klans?

– Tu taču saodi viņu smaržu – kas cits tas varētu būt? – Ugunssirds atjautāja.

Pelēksvēdra raudzījās uz viņu triumfā mirdzošām acīm. – Mēs viņus atradām!

Ugunssirds pamāja ar galvu. Viņš nepiebilda, ka Vēja klana atrašana ir bijusi tikai daļa no viņu uzdevuma; vēl bija jāpārliecina viss klans, ka ir droši atgriezties mājās.

Pelēksvēdra saspringa, gatavs mesties uz priekšu. – Ejam!

– Pagaidi, – Ugunssirds brīdināja. – Negribētos viņus iztrūcināt.

Tajā pašā brīdī viens no divkājainajiem spēji uzslējās sēdus un sāka bļaut uz pluskainajiem kaķiem, kas lodāja ap ugunskuru. Troksnis pamodināja pārējos, un tie piebalsoja rešņās, dusmīgās balsīs.

Vēja klana kaķi paspruka kur kurais. Piemirsuši visu piesardzību, Ugunssirds un Pelēksvēdra metās viņiem nopakaļ. Ugunssirds juta kažoku iekņudamies bailēs, kad viņš un Pelēksvēdra joņoja tieši pretī ugunij un divkājainajiem. Visi instinkti brīdināja, ka jāturas pa gabalu, bet negribējās izlaist no acīm bēgošos Vēja klana kaķus.

Viens no divkājainajiem uzsvempās kājās un izslējās runcim ceļā. Ugunssirds spēji apstājās, uzjundot putekļu vērpeti. Blakus kaut kas sprāga, apberot viņu ar asi griezīgām šķēpelēm, bet caur biezo kažoku nekas netika. Kaķis atskatījās, kur palicis Pelēksvēdra, un ar atvieglojumu ieraudzīja draugu turpat aiz muguras; tā acis bija ieplestas izbīlī un spalva saslējusies stāvus.

Runči iebrāzās drošībā ēnās zem izliektās Pērkontakas. Tālāk priekšā Ugunssirds redzēja, ka Vēja klana kaķi apstājas netālu no Pērkontakas milzīgās akmens kājas. Un tad kaķi cits pēc cita nozuda zemē.

– Kur viņi palika? – apstulbis izdvesa Pelēksvēdra.

– Vēl viens tunelis? – ieminējās Ugunssirds. – Nāc, iesim noskaidrot!

Draugi piesardzīgi tuvojās vietai, kur bija pagaisuši Vēja klana kaķi. Ejot viņi ieraudzīja zemē caurumu. Arī tas bija apaļš un ar akmens sienām gluži kā viņu naktsmītne un tāpat slīpi ietiecās piķmelnā tumsā.

Ugunssirds gāja pa priekšu, sasprindzinājis visas maņas, lai pamanītu Vēja klana patruļu, ja tur tāda būtu. Pamats zem ķepām šķita mikls un glums; visapkārt atbalsojās urdzoša ūdens troksnis. Kad tunelis izlīdzinājās, Ugunssirds saslēja ausis un pavēra muti. Drēgnais gaiss oda smacīgi un rūgti – vēl ļaunāk nekā tunelī, kurā viņi bija pārlaiduši nakti. Šeit Pērkontakas izgarojumi sajaucās ar Vēja klana kaķu baiļu smārdu.

Bija pārāk tumšs, lai kaut ko saskatītu, bet pēc vairākiem soļiem Ugunssirds ar ūsām sajuta, ka tunelis pagriežas. Viņš pavicināja asti, ar tās galu viegli pieskaroties Pelēksvēdram. Melnajā tumsā viņš draugu nevarēja saskatīt, bet tas laikam bija sajutis signālu, jo apstājās blakus Ugunssirdij; abi kopā palūrēja ap stūri.

Priekšā tuneli izgaismoja šaura lūka griestos, kas veda uz atmatu virszemē. Ugunssirds ieraudzīja kopā saspiedušos kaķu pulku – tur bija karotāji un veckaķi, mātītes un kaķēni; visi kā viens bija nožēlojami kārni. Pa caurumu griestos nerimtīgi pūta salts vējš, sakustinot spalvu pār kaulainajiem ķermeņiem. Ugunssirds nodrebinājās, jo pūsma atnesa slimības un maitas dvaku.

Tunelis piepeši ietrīcējās, viņiem virs galvas aizbrāžoties briesmonim. Pelēksvēdra un Ugunssirds, jau tāpat būdami saspringti, iztrūkās, bet Vēja klana kaķi nelikās neko manām. Tie tikai saspiedās vēl ciešāk kopā, gurdi vārstīdami plakstus un pavisam notruluši.

Troksnis pagaisa tālumā. Ugunssirds dziļi ievilka elpu un pagriezās ap stūri, iznākot nespodrajā gaismā.

Pelēks Vēja klana runcis apsviedās, un viņa spalva neganti uzbozās; viņš izkliedza brīdinājumu pārējam klanam. Vēja klana karotāji vienā saliedētā kustībā tunelī izveidoja ierindu, nostājoties priekšā mātītēm un veckaķiem; visi uzmeta kūkumus un nešpetni iešņācās.

Ugunssirds ar šausmām uzlūkoja izlaistos nagus un atņirgos zobus, kas zvīļoja pustumsā; tie šķita tik asi kā dzelkšņi. Izbadējušies kaķi dzīrās uzbrukt.

6. NODAĻA

Ugunssirds brīdinoši piespiedās ar sānu Pelēksvēdram, kurš bija pienācis viņam blakus. Ja viņi gribēja palikt dzīvi, nedrīkstēja atļauties ne vissīkāko žestu, kas svešajiem varētu šķist draudīgs.

Vēja klana karotāji nekustīgi stāvēja, kur stāvējuši. Viņi gaida barveža signālu! – Ugunssirds atskārta. Kaut arī spiesti dzīvot šādi, viņi joprojām turas pie karotāju kodeksa.

No aizmugures cauri karotāju rindai iznāca melnbalts runcis. Ugunssirds iztrūcies atskārta, ka tas ir tas pats garastainais kaķis, ko viņš bija redzējis sapnī. Tas noteikti bija Vēja klana barvedis Garzvaigzne.

Garzvaigzne paostīja gaisu, bet Ugunssirds un Pelēksvēdra stāvēja pa vējam un nerimtīgā gaisa pūsma nesa viņu smaržu prom. Melnbaltajam runcim tuvojoties, Ugunssirdij iecirtās degunā skāņā maitas smaka; tā dvesa no svešinieka kažoka. Viņš stāvēja tikpat nekustīgi un nodurtām acīm kā Pelēksvēdra. Garzvaigzne apmeta ap viņiem loku, kārtīgi apošņādams abu atnācēju kažokus.

Beidzot barvedis atgriezās pie saviem karotājiem. Ugunssirds dzirdēja, kā viņš nomurmina: – Pērkona klans. – Karotāji pieglauda spalvu, taču palika stāvam aizsardzības ierindā, aizsedzot pārējos kaķus.

Garzvaigzne pagriezās pret Pērkona klana karotājiem un apsēdās, rūpīgi apmezdams asti ap ķepām. – Es gaidīju Ēnas klanu, – viņš naidā gailošām acīm ieņurdējās. – Kāpēc jūs esat atnākuši?

– Mēs nācām meklēt jūs, – Ugunssirds ieņaudējās, juzdams, kā balss saspringumā aizlūst. – Zvaigžņuzilgme un pārējie klanu barveži vēlas, lai jūs atgrieztos mājās.

Vēja klana barveža balsī joprojām skanēja piesardzība. – Tur mans klans vairs nav drošībā, – viņš ieņaudējās. Garastes acīs pavīdēja vajāts skatiens, un Ugunssirds sajuta žēluma dūrienu sirdī.

– Ēnas klans ir padzinis Zvaigžņulausku, – viņš sacīja. – Viņš vairs nevienu neapdraud.

Karotāji Garzvaigznem aiz muguras saskatījās. Visu klanu pāršalca pārsteigta murmināšana.

– Jums jāatgriežas, cik ātri vien iespējams, – Ugunssirds centās pierunāt Vēja klanu. – Augstienē jau sāk medīt Ēnas klans un Upes klans. Pa ceļam uz šejieni netālu no vecās āpša alas redzējām Upes klana medniekus.

Garzvaigzne dusmās sabozās.

– Taču viņi ir nekam nederīgi trušu mednieki, – Ugunssirds piebilda. – Man šķiet, mājās viņi devās tukšiem vēderiem.

Garzvaigzne un viņa karotāji apmierināti iemurrājās. Vēja klana omas uzlabošanās iedrošināja Ugunssirdi, bet viņš redzēja, cik kaķi ir novārguši. Atpakaļceļš uz augstieni tiem būs garš un grūts. – Vai varam iet kopā ar jums? – viņš jautāja.

Barveža acis iezibsnījās; viņš saprata, ka tas ir taktisks piedāvājums palīdzēt, un rāmi uzlūkoja Ugunssirdi. – Jā, – Garzvaigzne beidzot atbildēja. – Paldies!

Ugunssirds aptvēra, ka nemaz nav pateicis, kas viņš tāds ir. – Šis ir Pelēksvēdra, – viņš ieņaudējās, noliekdams galvu. – Un es esmu Ugunssirds. Mēs esam Pērkona klana karotāji.

– Ugunssirds, – Garzvaigzne domīgi atkārtoja. Pašlaik pa caurumu griestos iespīdēja saule, liekot rudā kaķa spalvai ugunīgi laistīties tuneļa puskrēslā. – Tavs vārds ir tev piemērots.

Virs galvas rēkdams aizbrāzās kārtējais nezvērs. Ugunssirds un Pelēksvēdra sarāvās. Garzvaigzne uzjautrināts viņos noraudzījās un pavicināja asti. Tas laikam bija signāls, jo karotāju ierinda aiz muguras pajuka. – Mēs dosimies ceļā tūlīt, – barvedis paziņoja un piecēlās kājās.

– Vai visi esam spējīgi mērot ceļu? – Garzvaigzne jautāja, kad karotāji sāka izklīst starp mātītēm un veckaķiem.

– Visi, izņemot Rītapuķes kaķēnu, – atsaucās kāds runcis ar sīkiem raibumiem uz kažoka. – Viņš vēl ir pārāk mazs.

– Tad mums pēc kārtas viņš jānes, – izlēma Garzvaigzne.

Vēja klana kaķi vilkās uz priekšu; to acis bija nespodras no sāpēm un pārguruma. Kāda lāsumaina kaķene saudzīgi turēja zobos sīka mazulīša skaustu. Sīkaliņa acis bija tikai nupat atvērušās.

– Gatavi? – Garzvaigzne uzsauca.

Melns runcis ar greizu žokli pārlaida skatienu klanam un atbildēja visu vārdā: – Gatavi!

Ugunssirds un Pelēksvēdra pagriezās un devās atpakaļ uz tuneļa izeju, kur nogaidīja, līdz visi klana kaķi iznāca laukā, mirkšķinādami acis spožajā dienasgaismā. Daži no veckaķiem virināja plakstus tik ilgi un tā vieba purnus blāvajos saules staros, ka Ugunssirds nosprieda – tie jau ilgāku laiku nav bijuši ārā no tuneļa. Garzvaigzne iznāca no alas pēdējais un devās uz klana priekšgalu.

– Vai vest jūs atpakaļ pa ceļu, pa kuru mēs atnācām? – Ugunssirds viņam jautāja. – Man šķiet, tā būs visātrāk.

– Vai tas ir drošs ceļš? – Garzvaigzne jautāja, un Ugunssirds atkal manīja viņa acīs pazibam to pašu vajāto skatienu.

– Šurpceļā nekādu sarežģījumu nebija, – atņaudēja Pelēksvēdra.

Garzvaigzne izlēmīgi pavicināja asti, it kā aizgainītu kādas šaubas. – Labi, – viņš paziņoja. – Nāc ar mani, Pelēksvēdra! Ugunssirds, ej līdzās klanam. Ja redzi kādas grūtības, pasaki manam palīgam.

– Kurš tas ir? – rudais runcis jautāja.

Barvedis pamāja uz melno runci. – Kleinkāja, – viņš sacīja. Izdzirdis savu vārdu, karotājs pagriezās un saslēja ausis.

Ugunssirds sveicienā paklanīja galvu un, atstājis Pelēksvēdru pie Garzvaigznes, pievienojās pārējiem kaķiem.

Kad klans soļoja zem Pērkontakas augstā loka, Ugunssirds joprojām saoda uguni, bet, kad kaķi iztecēja nelielajā pļaviņā, divkājainos nekur nemanīja. Pelēksvēdra devās taisnā ceļā uz tuneli, kur abi ar Ugunssirdi bija nakšņojuši. Garzvaigzne ielīda tur pirmais, bet Ugunssirds nogaidīja, līdz viss klans bija nozudis ejā. Palika tikai Kleinkāja.

– Vai esi pārliecināts, ka pa to alu var iziet ārā? – melnais runcis piesardzīgi ieņaudējās.

– Tā tikai atrodas zem Pērkontakas. Vai jūs nekad neesat izmantojuši šo tuneli? – Ugunssirds izbrīnīts jautāja.

– Kad mūsu karotāji šķērso Pērkontaku, viņiem patīk redzēt, kur viņi iet, – Kleinkāja noņurdēja. Ugunssirds pamāja ar galvu, un barveža palīgs piebilda: – Ej tu pirmais!

Rudais runcis rikšiem devās iekšā tumšajā caurumā un iznācis uzgāja Vēja klana kaķus raugāmies pāri laukam, aiz kura atradās pēdējā Pērkontaka. Ugunssirds redzēja, ka Garzvaigzne žigli apspriežas ar Pelēksvēdru, un tad visi devās iekšā garajā, salnas sastindzinātajā zālē. Ugunssirds gāja kopā ar klanu, sargādams to no vienas puses, bet otrā pusē vienmērīgi kliboja Kleinkāja.

Iekams viņi bija šķērsojuši kaut pusi lauka, kļuva skaidrs, ka daudziem kaķiem ir grūti tikt līdzi. – Garzvaigzne! – Kleinkāja iekaucās. – Mums jāiet lēnāk!

Ugunssirds pameta skatienu pāri plecam un ieraudzīja, ka daži kaķi arvien vairāk atpaliek. To vidū bija arī Rītapuķe, kurai mutē šūpojās mazulis. Rudais runcis pielēkšoja viņai klāt. Kaķe smagi elsa. Viņa acīmredzot tikai nesen bija pārdzīvojusi radības.

– Ļauj man viņu panest, – Ugunssirds piedāvājās. – Tikai tik ilgi, līdz būsi atvilkusi elpu.

Rītapuķe uzmeta Pērkona klana karotājam piesardzīgu skatienu, taču viņas acis atmaiga, ieskatoties runča acīs. Kaķene nolika sīkaliņu zemē, un Ugunssirds to liegi paņēma un gāja Rītapuķei blakus, lai viņai nebūtu jāizlaiž no acīm dārgā nasta.

Garzvaigzne pagausināja gaitu, bet tikai mazliet. Neraugoties uz acīmredzamo pārgurumu un to, ka zem kažoka izspiedās visas ribas, barvedis gluži vai dega spīvā enerģijā, kas viņa ķepām piešķīra žiglumu.

Ugunssirds daļēji saprata šīs neatlaidības iemeslu. Saule nepielūdzami cēlās arvien augstāk virs apvāršņa. Daži no Vēja klana kaķiem bija slimi, citi – veci, un visus bija novārdzinājis izsalkums. Ja viņi gribēja šķērsot Pērkontaku, nezaudējot nevienu dzīvību, tad bija jārīkojas ātri, pirms pa to lieliem bariem sāk spietot briesmoņi.

Kad Ugunssirds un Rītapuķe nonāca pie dzīvžoga, Vēja klans bija sapulcējies ap savu barvedi.

– Šeit mēs šķērsosim Pērkontaku, – Garzvaigzne paziņoja, pārkliedzot garām joņojoša nezvēra radīto troksni. Vēja klana barvedis palīda zem žoga. Viņam sekoja Kleinkāja, Pelēksvēdra un kāds jaunāks karotājs.

Rītapuķe pasniedzās pie Ugunssirds un paņēma savu kaķēnu. Viņa vairs neelsoja un, satverot mazuli, ar vaigu pateicīgi pieskārās runča purnam. Tas nolieca viņas priekšā galvu un sekoja Pelēksvēdram zem dzīvžoga.

Garzvaigzne un Kleinkāja klusēdami sēdēja un raudzījās uz plato, pelēko taku. Viņiem blakus stāvēja Pelēksvēdra. Runcis ar asti norādīja uz kādu jaunu karotāju. – Šis ir Vienūsa, – viņš teica Ugunssirdij.

Garām aizbrāzās briesmonis, gandrīz aizraujot līdzi Pelēksvēdras vārdus un uzvilnījot svelošu putekļu vērpeti.

Ugunssirds asarojošām acīm noņaudēja sveicienu Vienūsam un atkal pievērsās Pērkontakai. – Mums jāmēģina pārvest klanu pāri nelielās grupās, – viņš ieņaudējās. – Mēs ar Pelēksvēdru paliksim kopā ar tiem, kam vajadzēs palīdzēt. – Runcis uzlūkoja barvedi. – Ja tu tā esi ar mieru, Garzvaigzne, – viņš piebilda.

Barvedis pamāja ar galvu. – Pirmā ies spēcīgākā grupa, – viņš paziņoja.

No dzīvžoga sāka līst laukā pārējie Vēja klana kaķi. Necik ilgi, un viss klans jau bija sapulcējies apkārt, spiežoties pie asajiem zariem, lai tikai turētos pēc iespējas tālāk no Pērkontakas.

Ugunssirds un Pelēksvēdra piegāja pie takas un gaidīja, kad briesmoņu plūsmā būs pārtraukums. Pērkontaka tagad bija daudz rosīgāka nekā naktī, kad viņi bija nākuši šurp.

Vienūsa veda uz priekšu pirmo grupu.

– Vai gribat, lai mēs nākam kopā ar jums? – Ugunssirds piedāvāja. Viņš saoda jaunā runča bailes, bet brūnraibais kaķis papurināja galvu. Blakus stāvošie samiegtām acīm nopētīja Pērkontaku, pavērdamies vispirms uz vienu, tad otru pusi. Viss bija mierīgi, un pulciņš droši pārjoņoja pāri takai otrā pusē.

Kā nākamie bija divi karotāji kopā ar pāri noliesējušu veckaķu. – Tagad! – Ugunssirds pavēlēja, kad garām aizzibēja briesmonis.

Četrotne devās pāri tukšajai Pērkontakai. Veckaķi saviebās sāpēs, jo viņu ķepas no kluknēšanas mitrajā tunelī bija kļuvušas pavisam jēlas. Ugunssirds aizturēja elpu un, kad kaķi jau tuvojās otrai takas pusei, klusībā mudināja viņus ceļu turpināt. Šurp strauji brāzās nezvērs.

– Uzmanieties! – Pelēksvēdra ieņaudējās, un pat abi veckaķi uzboztu spalvu metās skriet un tika pāri takai vien mirkli, pirms garām aizjoņoja neradījums.

Pāri Pērkontakai devās divi lielāki kaķu pulciņi, šaipus tai palika tikai viens. Garzvaigzne un Kleinkāja ies vien tad, kad arī pēdējie kaķi būs droši tikuši pāri. Rītapuķe ar mazuli pienāca blakus Ugunssirdij. Aiz viņas trīcēja divi pavisam veci kaķi.

– Mēs iesim kopā ar jums, – Ugunssirds ieņaudējās un uzmeta skatienu Pelēksvēdram; tas pamāja ar galvu. – Pelēksvēdra, saki, kad būs droši iet pāri! – Rudais runcis pastiepās, lai paņemtu Rītapuķes kaķēnu, taču mātīte parāvās atpakaļ un pieglauda ausis. Ugunssirds ielūkojās dziļi izbiedētajās, dzintardzeltenajās acīs un saprata. Kaķe dzīvos vai mirs kopā ar savu mazuli.

– Tagad! – Pēc Pelēksvēdras kauciena Ugunssirds un Rītapuķe izgāja uz Pērkontakas, un aiz viņiem steberēja abi veckaķi ar Pelēksvēdru blakus. Šķita, ka laiks apstājas, sirmajiem dzīvniekiem lēnām klibojot uz priekšu ar stīvām, daudzās kaujās cietušām kājām. Ja tagad nāks briesmonis, mēs visi būsim pagalam, Ugunssirds nodomāja. Otra takas mala vēl bija vairāku truša lēcienu attālumā.

– Nāciet nu! – Pelēksvēdra mudināja. Veckaķi mēģināja soļot raitāk, taču viens no tiem paklupa, un Pelēksvēdram bija ar purnu viņš jābiksta, lai palīdzētu uzrausties kājās.

Ugunssirds izdzirdēja tālīnu nezvēra rēkoņu. – Ej uz priekšu, – viņš šņāca Rītapuķei. – Mēs vedīsim vecos.

Kaķene klupšus meimuroja pāri. Kaķēns iespiedzās, atsities pret cieto zemi. Ugunssirds un Pelēksvēdra piespiedās pie veckaķu kārnajiem augumiem, bīdot tos uz priekšu. Briesmonis nāca arvien tuvāk, un tā saceltais troksnis pieņēmās spēkā.

Ugunssirds sagrāba tuvāko veckaķi aiz čupra un pavilka uz priekšu, uzreiz pagriezdamies, lai aizstieptu tuvāk malai arī otru. Nezvērs brāzās arvien tuvāk. Rudais runcis aizvēra acis un saspringa.

Atskanēja kaukoņa, uzvēdīja asa smaka, no kā iesūrstējās rīkle, bet tad rēkoņa pagaisa, briesmonim aizsteidzoties tālāk. Ugunssirds atvēra plakstus un paskatījās apkārt. Pelēksvēdra tupēja sarāvies Pērkontakas vidū; viņam nekas nekaitēja, tikai acis bija iepletušās platas kā divi pilnmēneši. Viens no veckaķiem kņūpus kluknēja starp viņiem, bet vēl divi trīcēja gandrīz pašā takas malā. Nezvērs aizauļoja, pazuzdams prom pa Pērkontaku. Paldies Zvaigznes klanam! Neviens nebija aizķerts.

Ugunssirds drebelīgi ievilka elpu. – Nāc, – viņš skubināja pēdējo veckaķi. – Nu jau esam gandrīz klāt.

Garaste un Kleinkāja pārlēkšoja pāri Pērkontakai un otrā pusē sapulcēja ap sevi trīcošos kaķus.

Vienūsa ar degunu piebikstīja Ugunssirds degunam. – Jūs mūsu dēļ būtu gatavi iet bojā, – viņš nomurmināja. – Vēja klans to neaizmirsīs.

Aiz muguras atskanēja Garzvaigznes balss. – Vienūsam taisnība – mēs godināsim jūs abus savās teiksmās. Bet nu mums jādodas tālāk, – viņš turpināja. – Priekšā ir tāls ceļš.

Kad kaķi gatavojās uz iešanu, Ugunssirds piegāja pie Rītapuķes. Viņa rosījās, laizīdama savu mazuli.

– Vai viņam viss kārtībā? – runcis apjautājās.

– Ak jā, – Rītapuķe atbildēja.

– Un tev pašai?

Kaķe neatbildēja.

Ugunssirds pagriezās pret pelēku mātīti, kura atbildēja uz viņa vārdos neizteikto jautājumu. – Neraizējies, – tā ieņaudējās, – es tūlīt paņemšu mazo.

Klans brīdi gāja līdztekus dzīvžogam, kas auga pie Pērkontakas, un tad pagriezās prom pa ceļu, kas veda cauri mežam. Šejienes smaržas šķita nomierinām Vēja klana kaķus, taču ceļojums prasīja savu; viņi virzījās uz priekšu vēl gausāk nekā iepriekš. Kad bija sasniegts žogs ceļa galā, rudajam runcim bija jāsaņem visi spēki, lai palīdzētu vājākajiem kaķiem tikt pāri.

Kad Ugunssirds tālumā pamanīja divkājaino mītni, saule vairs nebija zenītā. Runcis cerīgi paostīja gaisu, taču Kraukļaķepas smarža joprojām nebija jaušama. Viņš sajuta skumju dūrienu un centās nelikties ne zinis par urdošo domu, ka nevajadzēja draugu sūtīt turp vienu pašu.

Pār Augstklintīm brieda mākoņu vāli, satumsdami arvien melnāki un aizsegdami rietošo sauli. Kaķu spalvu sapurināja salts vējš, un nokrita pirmās lietus lāses.

Ugunssirds paskatījās uz Vēja klana kaķiem. Tie nekādi nevarēs visu garo, slapjo nakti turpināt ceļu. Arī viņš pats bija noguris un pirmo reizi kopš Dzeltzobes zālīšu apēšanas sajuta izsalkumu. Viens skatiens uz Pelēksvēdru apliecināja, ka draugs jūt to pašu. Lielā, pelēkā karotāja aste bija nokārusies un ausis pieglaustas, sargājoties no pilēm.

– Garzvaigzne! – Ugunssirds uzsauca. – Varbūt mums drīz vajadzētu apstāties un atrast drošu vietu, kur pārnakšņot?

Vēja klana barvedis apstājās un pagaidīja jauno runci. – Piekrītu, – viņš ieņaudējās. – Šeit ir grāvis. Varam līdz saullēktam patverties tur.

Pelēksvēdra un Ugunssirds pārmija skatienu. – Varbūt labāk ielīdīsim dzīvžogā? – rudais kaķis ierosināja. – Šie grāvji mudžēt mudž no žurkām.

Barvedis paklanīja galvu. – Lai notiek! – Viņš pagriezās pret savu klanu un paziņoja, ka nakti visi pārlaidīs šeit. Mātītes un veckaķi lietū uzreiz atšļuka sēdus, bet karotāji un mācekļi sapulcējās, lai aprunātos par medībām.

Abi Pērkona klana runči viņiem piebiedrojās. – Nezinu, cik labi te varēs medīt, – Ugunssirds noņaudēja. – Te ir pārāk daudz divkājaino.

Pelēksvēdram kā piekrītot ieburkšķējās vēders. Pārējie karotāji pagriezās pret viņu ar uzjautrinātiem, taču līdzjūtīgiem skatieniem. Bet tad aiz muguras iečabējās zāle, un visi sastinga. Vēja klana karotāji uzbozās un uzmeta kūkumu, izlaižot asus nagus, bet Ugunssirds un Pelēksvēdra līksmi pagrieza galvas. Vējā jautās smarža, kas bija tik pazīstama kā pašu miga.

– Kraukļaķepa! – Ugunssirds izdvesa, kad no garās zāles iznira slaids, melns kaķis.

Rudais runcis pieskrēja pie vecā drauga un mīļi tam pieglaudās. – Paldies Zvaigznes klanam, ka esi dzīvs! – viņš murrāja un, pakāpies atpakaļ, izbrīnīts uzlūkoja melnīti. Kur bija palicis tievais, bailīgais māceklis? Šis kaķis bija labi paēdis, taču slaids, un no viņa kažoka, kas allaž bija tik nespodrs, lietus lāses nu ritēja nost kā no spīdīgas akmeņozola lapas.

– Ugunsķepa! – Kraukļaķepa priekā ieņaudējās.

– Ugunssirds, – Pelēksvēdra izlaboja un, panācies uz priekšu, sadūrās ar melnīti deguniem. – Mēs tagad esam karotāji! Es esmu Pelēksvēdra.

– Vai jūs pazīstat šo kaķi? – ieņurdējās Kleinkāja.

Naidīgums barveža vietnieka balsī lika Ugunssirdij sarauties. Viņš uzlūkoja sabozušos Vēja klana kaķus un klusībā sevi norāja par to, ka bija skaļi izteicis Kraukļaķepas vārdu. Jācer, ka Garzvaigznes karotāji domāja par ko citu un nebija to sadzirdējuši. Ja Vēja klans par to ieminēsies Saietā, šī ziņa izplatīsies klanos kā mežu ugunsgrēks. Kraukļaķepu uzskatīja par mirušu!

– Vai viņš ir vienpatis? – Vienūsa jautāja.

– Viņš var mums palīdzēt atrast ēdamo, – Ugunssirds žigli ieņaudējās, uzmezdams skatienu melnītim.

Tas pamāja ar galvu. – Es šajā apkaimē zinu visas labākās medību vietas! – viņš atsaucās. Daudzo naidīgo skatienu priekšā viņš pat neuzboza spalvu. Cik ļoti viņš ir mainījies! – Ugunssirds nodomāja.

– Kāpēc lai vienpatis mums palīdzētu? – Kleinkāja noprasīja.

– Vienpaši mums jau agrāk ir palīdzējuši, – paskaidroja Pelēksvēdra. – Reiz kāds vienpatis mūs tepat netālu paglāba no žurku uzbrukuma.

Kraukļaķepa spēra soli uz priekšu, godbijīgi nolieca galvu un uzrunāja Vēja klana karotājus: – Ļaujiet man jums palīdzēt! Es Ugunsķepam un Pelēkķepam esmu parādā dzīvību, un, ja jūs ejat kopā ar viņiem, tātad esat draugi. – Melnais runcis pacēla skatienu un noraudzījās Vēja klana kaķos. Tie lūkojās pretī, bet tagad viņu acis bija vairāk nogurušas nekā naidpilnas. Lija stiprāk, un viņi ar saviem noplukušajiem kažokiem izskatījās tik vāji kā vēl nekad.

– Iešu uzmeklēt Miezi, – Kraukļaķepa ieņaudējās. – Viņš arī palīdzēs. – To pateicis, melnītis pagriezās un nozuda garajā zālē.

Garzvaigznes acīs gailēja ziņkāre, bet viņš pajautāja Ugunssirdij tikai vienu: – Vai varam viņam uzticēties?

Rudais runcis ielūkojās barvedim acīs. – Pilnīgi.

Garzvaigzne pamāja saviem karotājiem. Tie pieglauda sabozto spalvu uz pleciem un iekārtojās uz gaidīšanu.

Ugunssirds bija izmircis gandrīz līdz ādai, kad Kraukļaķepa beidzot atgriezās. Šoreiz viņam līdzi bija Miezis. Jaunais runcis to sveicināja ar draudzīgu ņaudienu. Bija labi viņu atkal redzēt.

Miezis uzmeta vienu skatienu pilošajiem kaķiem un ieņaudējās: – Mums jāatrod jums kārtīga pajumte. Sekojiet man!

Ugunssirds uzreiz metās uz priekšu, priecādamies, ka var izlocīt stīvās kājas. Pelēksvēdra mina viņam uz papēžiem, bet Vēja klana kaķi minstinājās; viņu acīs bija manāmas bailes un aizdomas.

Garzvaigzne pievēra plakstus, raudzīdamies uz savu klanu. – Mums ir viņam jāuzticas, – viņš ieņurdējās un pagriezies sekoja vienpatim. Klana kaķi cits pēc cita devās pakaļ barvedim.

Miezis un Kraukļaķepa izveda visus cauri dzīvžogam citā laukā. Kādā aizaugušā stūrī starp kazenājiem un nātrēm slējās pamests divkājaino midzenis. Sienas bija vienos caurumos vietās, kur bija izkrituši akmeņi, un midzenim bija atlikusi tikai puse jumta.

Vēja klana kaķi izbīlī raudzījās uz būvi. – Mani tur iekšā nedabūs! – purpināja viens no veckaķiem.

– Divkājainie te vairs nenāk, – Miezis viņus mierināja.

– Tur mēs varēsim patverties no lietus, – Ugunssirds piebilda.

Viens no mācekļiem skaļi nočukstēja: – Nemaz nebrīnos, ka viņš grib paslēpties divkājaino migā – mincis ir un paliek mincis.

Ugunssirds saīga. Tādu apvainojumu viņš nebija dzirdējis jau vairākus mēnešus. Stāsts par to, ka vienam no klaniem piepulcējies mincis, Saietos noteikti bija radījis bagātīgu vielu baumām. Protams, Vēja klans par to zināja. Rudais runcis apsviedās otrādi un nikni paglūnēja uz čukstētāju. – Tu divus mēnešus nodzīvoji divkājaino tunelī. Vai tāpēc esi žurka?

Vēja klana māceklis stalti izslējās un uzboza spalvu, bet Pelēksvēdra nostājās starp ķildniekiem. – Izbeidziet! Jo ilgāk mēs te stāvam, jo slapjāki kļūstam.

Garzvaigzne ieņaudējās: – Pēdējos mēnešos esam pārcietuši arī ko ļaunāku par divkājaino mājokļiem. Viena nakts mums neko sliktu nenodarīs.

Vēja klana kaķi sāka nervozi sarunāties, acīm redzami negribēdami paklausīt, bet Rītapuķe, uzmetusi skatienu Ugunssirdij, paņēma savu mazuli un ietipināja divkājaino midzenī. Pelēkā mātīte viņai sekoja, bikstīdama arī savu kaķēnu uz priekšu. Pārējie kaķi pamazām sekoja, līdz visi bija sagājuši iekšā.

Ugunssirds pārlaida skatienu tumšajai pajumtei. Zeme bija kaila, tikai dažviet zem akmens sienām bija iespraukušās nezāles. Vējš un lietus gan tika iekšā pa sienu un jumta spraugām, bet te bija sausāk un mierīgāk nekā ārā. Rudais runcis skatījās, kā Vēja klana kaķi uzmanīgi izošņā visus kaktus. Kad tie sāka iekārtoties tālāk no pilošajām sūcēm un šķirbām, kur vilka caurvējš, viņš atviegloti paraudzījās uz Pelēksvēdru. Tikai Garzvaigzne un Kleinkāja palika stāvam kājās.

– Kā būs ar ēdienu? – Kleinkāja jautāja.

Atsaucās Miezis. – Jums visiem jāatpūšas, – viņš noņaudēja. – Kraukļ...

Ugunssirds viņu pārtrauca, iekams vienpatis bija paguvis skaļi izteikt visu melnīša vārdu. – Varbūt parādiet mums ar Pelēksvēdru šejienes labākās medību vietas!

– Kleinkāja un Vienūsa ies jums līdzi, – Garzvaigzne paziņoja. Ugunssirds īsti nesaprata, vai Vēja klana barvedis joprojām neuzticas abiem svešiniekiem, vai arī ir apņēmies pierādīt, ka viņa klans spēj par sevi gādāt.

Seši kaķi riskēja atkal doties ārā lietū. Medīt būs grūti, bet Ugunssirds bija izbadējies. Izsalkums viņu vienmēr padarīja medīgāku. Šonakt ūdensžurkām un pelēm nebūs nekādu izredžu. – Rādi šurp! – viņš skubināja Miezi un Kraukļaķepu.

Abi kaķi aizveda pārējos uz nelielu birztalu. Ugunssirds ievilka plaušās pazīstamo smaržu un, pieplacis pie zemes, aizlavījās prom papardēs.

Mednieki atgriezās – katrs kaķis mutē nesa medījumu. Tonakt Vēja klana kaķi dzīroja kopā ar jaunajiem sabiedrotajiem. Ikviens kaķis – no visvecākā līdz visjaunākajam – pieēda pilnu vēderu un tad saritinājās, lai mītu mēles un sakoptu cits cita kažokus, kamēr ārā pajumtes sienas plosīja vējš un pātagoja lietus.

Kad sabiezēja tumsa, Miezis piecēlās kājās. – Man jāiet. Jāķer žurkas! – viņš ieņaudējās.

Ugunssirds piecēlās un piedūra degunu vienpaša degunam. – Paldies vēlreiz! – viņš murrāja. – Šī ir jau otrā reize, kad tu mums palīdzi.

– Paldies, ka atsūtīji pie manis Kraukļaķepu, – Miezis attrauca. – Viņš kļūst par veiklu žurku mednieku. Un ir labi laiku pa laikam dalīties maltītē ar vēl kādu kaķi.

– Vai viņš te ir laimīgs? – Ugunssirds gribēja zināt.

– Pajautā viņam pats, – Miezis sacīja, tad pagriezās un nozuda naktī.

Rudais runcis pietecēja pie Garzvaigznes, kurš mazgāja ķepas. Viņš neviļus ievēroja, ka tās izskatās pavisam pietūkušas un sāpīgas. – Mēs šonakt uz maiņām sargāsim, – viņš teica, ar galvu pamezdams uz Pelēksvēdru un Kraukļaķepu.

Garzvaigzne pateicīgi pacēla skatienu; barveža acis aizmigloja pārgurums. – Paldies! – viņš noņaudēja. Ugunssirds godbijīgi piemiedza acis un devās atpakaļ pie draugiem.

Piedāvājums bija nācis no sirds, taču tas nozīmēja arī to, ka Ugunssirds varēs pabūt kopā ar draugiem. Runcis izmisīgi vēlējās dabūt Kraukļaķepu patālāk no Vēja klana kaķu ausīm un apvaicāties, kā viņam pa šo laiku ir klājies. Pelēksvēdra un Kraukļaķepa pielēkšoja klāt uzreiz, kad Ugunssirds tos pasauca.

Viņš aizveda abus uz divkājaino midzeņa stūri – gana tuvu ieejai, lai viņi varētu sargāt, bet pietiekami tālu no pārējiem, lai varētu mierīgi aprunāties. – Kas notika pēc tam, kad mēs tevi atstājām? – viņš jautāja Kraukļaķepam, tiklīdz draugi bija iekārtojušies.

– Es uzreiz devos uz Vēja klana teritoriju, kā jau jūs ieteicāt.

– Un divkājaino suņi? – vaicāja Pelēksvēdra. – Vai tie bija palaisti vaļā no ķēdes?

– Jā, bet no viņiem bija viegli izvairīties, – Kraukļaķepa atteica.

Ugunssirds jutās pārsteigts, cik nevērīgi draugs izteicās par suņiem. – Viegli? – viņš atkārtoja.

– Es suņus saodu jau pa lielu gabalu. Nogaidīju līdz rītausmai un tad, kad šos atkal piesēja, sadzinu pēdas Miezim. Viņš ir lielisks! Man šķiet, viņam patīk, ka es te esmu. Par Tīģernagu gan to nekad nevarēja sacīt, – runcis rūgti piebilda. – Ko jūs viņam pateicāt?

Ugunssirds pazina šo vajāto skatienu Kraukļaķepas acīs, draugam ierunājoties par agrāko skolotāju. – Pateicām, ka tevi nogalināja Ēnas klana patruļa, – viņš klusi atņaudēja. Viņiem tuvojās divi Vēja klana mācekļi, un rudais runcis paraustīja ausis, lai brīdinātu draugus, ka viņi nav vieni.

– O jā, – Kraukļaķepa ieņaudējās skaļāk. – Mēs, vienpaši, ēdam klanu mācekļus, kad vien izdodas kādu notvert.

Vēja klana mācekļi uzmeta runcim nicīgu skatienu. – Tu mūs nenobiedēsi, – viņi noņaudēja.

– Vai patiesi? – Kraukļaķepa ņurdēja. – Nuja, jūsu gaļa laikam būtu sīksta un cīpslaina.

– Kā jūs tā sadraudzējāties ar vienpati? – viens no mācekļiem jautāja Ugunssirdij.

– Vieds karotājs atrod draugus, kur vien var, – tas atbildēja. – Ja nebūtu šī vienpaša, mēs joprojām saltu un ciestu badu, nevis atrastos sausumā un būtu krietni paēduši! – Ugunssirds brīdinoši samiedza acis, un mācekļi aizlavījās prom.

– Tātad Pērkona klanā domā, ka es esmu pagalam, – Kraukļaķepa ieņaudējās, kad tie abi bija nozuduši. Viņš paraudzījās lejup uz savām ķepām. – Nu ko, tā droši vien ir vislabāk. – Pacēlis skatienu, runcis uzlūkoja draugus. – Priecājos jūs atkal redzēt, – viņš sirsnīgi noņaudēja. Ugunssirds iemurrājās, un Pelēksvēdra mīļi iebikstīja melnītim ar pakaļkāju. – Bet jūs izskatāties noguruši, – Kraukļaķepa turpināja. – Jums jāpaguļ. Es šonakt pasargāšu. Rīt varēšu atpūsties. – Runcis piecēlās, maigi nolaizīja draugu galvas un, aiztipinājis līdz pajumtes ieejai, apsēdās un vērās ārā lietū.

Ugunssirds uzmeta skatienu Pelēksvēdram. – Vai esi noguris?

– Pārguris, – Pelēksvēdra atzinās. Pelēkais karotājs nolaida galvu uz ķepām un aizvēra acis.

Ugunssirds vēl pēdējo reizi paskatījās uz Kraukļaķepu, kurš vientuļi sēdēja durvju ailā. Viņš zināja, ka ir pieņēmis pareizo lēmumu, palīdzot Kraukļaķepam atstāt Pērkona klanu. Varbūt Zvaigžņuzilgmei bija taisnība, sakot, ka melnītim labāk klāsies bez klana. Katram kaķim ir savs liktenis, viņš nodomāja. Kraukļaķepa bija laimīgs, un nekam citam nebija nozīmes.

Kad Ugunssirds pamodās, Kraukļaķepa jau bija prom. Bija uzaususi saule, un pelēkie mākoņi sāka izklīst. Rītausmas staros tie krāsojās rožaini un izskatījās kā dīķī peldoši ziedi. Rudais runcis vēroja mākoņus pa caurumu jumtā, līdz Vēja klana kaķi sāka kustēties un notiesāja vakarnakts ķēriena paliekas.

Īsastains, brūns runcis piebiedrojās Ugunssirdij un noraudzījās mākoņos kopā ar viņu. Ugunssirds satrūkās, kad brūnais dīvaini iekaucās. Troksnis ap viņiem sapulcēja pārējos Vēja klana kaķus; visi raižpilni sarunājās.

– Kas noticis, Mizasseja? – Rītapuķe jautāja. – Vai tevi uzrunāja Zvaigznes klans? – Ugunssirds atskārta, ka brūnais runcis acīmredzot ir Vēja klana dziednieks, un instinktīvi saspringa, redzot tā uzbozto spalvu.

– Mākoņi krāsojas asinīs! – Mizasseja čērkstošā balsī izdvesa, plati iepletis stiklainās acis. – Mūsu senči dod zīmi. Gaidāmas nepatikšanas. Šī diena mums nesīs veltu nāvi.

7. NODAĻA

Mirkli neviens nekustējās un neko neteica, bet tad Kleinkāja ierūcās: – Tos mākoņus varēja redzēt visi klani. Mēs nevaram būt droši, ka ziņa bija domāta mums.

Vēja klanu pāršalca cerību pilna murdēšana. Garzvaigzne uzlūkoja pārējos un rāmi ieņaudējās: – Lai arī ko Zvaigžņu klans mums būtu iecerējis, šodien atgriezīsimies mājās. Es jūtu, ka būs lietus. Ir laiks doties ceļā. – Ugunssirds jutās atvieglots, ka barvedis visu uztver praktiski. Mīklaina pareģojuma izraisīta histērija bija pēdējais, kas viņiem bija vajadzīgs.

Garzvaigzne pirmais izgāja ārā saltajā rīta gaisā. Ugunssirds un Pelēksvēdra sekoja. Vēja klana barvedim bija taisnība: vējš solīja lietu un jau drīz.

– Vai mums paieties pa priekšu izlūkos? – Ugunssirds piedāvāja.

– Jā, paldies! – Garzvaigzne atteica. – Sakiet, ja redzēsiet suņus, divkājainos vai žurkas. Mans klans šorīt ir stiprāks, bet šurpceļā mums gadījās saķeršanās ar suņiem. Nedrīkstam zaudēt modrību. – Pēc raižpilnā skatiena barveža acīs Ugunssirds redzēja, ka tas bažījas par Mizassejas brīdinājumu vairāk, nekā ļāva nojaust viņa ar pārliecību teiktie vārdi. Jā, Vēja klans bija stiprāks, taču ne tādā stāvoklī, lai cīnītos ar uzbrucējiem.

Ugunssirds aizbrāzās prom; Pelēksvēdra mina viņam uz papēžiem. Abi pēc kārtas laiku pa laikam atgriezās pie klana, lai pateiktu Garzvaigznem, ka ceļš ir brīvs, vai arī lai brīdinātu, ka jānogaida, ja garām gāja divkājainais ar suni. Vēja klana kaķi klusējot pakļāvās barvedim, taču, neraugoties uz nakts atpūtu, soļoja uz priekšu smagām ķepām.

Saulesvidū atkal bija sabrieduši tumši mākoņi, krita pirmās lietus lāses. Pamats zem kājām sāka ieslīpi tiekties uz augšu, un, kad Ugunssirds izspraucās cauri kādam dzīvžogam, viņš atpazina zemesceļu, kas veda prom no divkājaino teritorijas un iekšā Vēja klana medību laukos. Runča oma uzlabojās, un viņi ar Pelēksvēdru triumfējoši saskatījās. Nu jau gandrīz esam klāt!

Aiz dzīvžoga atskanēja slāpēta ķepu dipoņa; Ugunssirds apsviedās otrādi un izskrēja atpakaļ laukā. Vēja klana kaķi jau bija viņus panākuši. Priekšgalā gāja Kleinkāja. Viņš izskatījās iztrūcināts par Ugunssirds piepešo parādīšanos.

– Šurp! – rudais runcis ieņaudējās, parādot spraugu starp pilošajām lapām. Viņš dedzīgi vēlējās redzēt, kā Vēja klana kaķi reaģēs, otrā pusē ieraugot augstieni. Kaķi ar Kleinkāju priekšgalā sāka lēni līst cauri.

Ugunssirds sekoja pēdējam kaķim, bet Kleinkāja un divi karotāji jau bija pārlēkuši pāri grāvim un šķērsojuši ceļu un spraucās iekšā dzīvžogā ceļa otrā pusē. Viņi bija pielikuši soli, acīm redzami zinādami, kur atrodas. Jaunajam runcim bija jāmetas skriešus, lai tos panāktu. Viņš devās pakaļ trijotnei cauri krūmājam un turējās blakus ceļā uz garo nogāzi, kas veda uz augstieni un uz viņu mājām.

Nogāzes pakājē Kleinkāja ar saviem karotājiem apstājās, lai pagaidītu pārējo klanu. Viņi lietū aizvēra acis, bet galvas turēja augstu paceltas. Ugunssirds redzēja, kā cilājas kaķu krūtis, sajūtot pazīstamās, no augstienes vēdījošās smaržas.

Ugunssirds aizbrāzās pie pārējā klana un meklēja Rītapuķi. Viņš pamanīja kaķeni ejam blakus svītrainam karotājam, kurš nesa mutē mazuli. Ik pēc dažiem soļiem lāsumainā mātīte pastiepa kaklu, lai apostītu mazo, slapjo kunkulīti. Nu jau pavisam drīz viņa varēs to iekārtot Vēja klana mazuļu migā.

Rudais runcis sāka iet blakus Pelēksvēdram, kurš soļoja aizmugurē. Draugi pārmija laimīgu skatienu, bet neko neteica; viņus pārāk dziļi saviļņoja Vēja klana prieks par atgriešanos mājās. Pat veckaķi bija sākuši iet ašā solī, turoties pie zemes un miedzot acis pret lietu. Kad klans panāca nogāzes pakājē gaidošo Kleinkāju, barveža palīgs piecēlās kājās. Garzvaigzne uzņēmās vadību un nekavējoties devās tālāk pa šauro aitu taku caur raupjo zāli un viršu puduriem.

Klanam tuvojoties augstienei, daži karotāji atkal aizskrēja pa priekšu. Paugura virsotnē viņu stāvi lepni iezīmējās pret negaisa padebešiem, vējš uzvilnīja kažoku spalvu. Tālāk pletās vecie Vēja klana medību lauki. Pēkšņi divi mācekļi aizlēkšoja garām Ugunssirdij un iecilpoja pazīstamajā virsājā.

Garzvaigzne saslējās. – Pagaidiet! – viņš iekaucās. – Tur var būt citu klanu mednieki!

To padzirdējuši, mācekļi nekavējoties apstājās kā zemē iemieti un metās atpakaļ pie klana; viņu acis joprojām mirdzēja pacilātībā.

No akmeņainā pakalna Ugunssirds ieraudzīja iedobi zemē, kur bija paslēpta Vēja klana apmetne. Rītapuķe priekā iemurrājās un, paņēmusi no svītrainā karotāja mutes savu kaķēnu, steidzās uz ieplaku. Garaste pavicināja asti, un trīs karotāji aizbrāzās uz priekšu, lai pavadītu kaķeni; Rītapuķe nozuda pāri malai un lejā apmetnē.

Vēja klana barvedis apstājās, bet pārējie steigšus iebrāzās krūmu aizsegā lejāk. Viņš mirdzošām acīm pagriezās pret Ugunssirdi un Pelēksvēdru. – Mans klans pateicas jums par palīdzību, – barvedis noņaudēja. – Jūs abi esat parādījuši, ka esat Zvaigznes klana cienīgi karotāji. Vēja klans ir atgriezies mājās, un jums ir pienācis laiks atgriezties savējās.

Ugunssirds sajuta vilšanos. Viņam būtu gribējies redzēt, kā Rītapuķe ar kaķēnu ir iekārtojušies migā. Taču Garzvaigznem bija taisnība – viņiem nebija nekādas vajadzības te palikt vēl ilgāk.

Garzvaigzne ierunājās vēlreiz: – Tuvumā var būt naidīgi mednieki. Vienūsa un Kleinkāja pavadīs jūs līdz Četraudzei.

Ugunssirds pamāja ar galvu. – Paldies, Garzvaigzne!

Barvedis pasauca savus karotājus un deva tiem pavēli. Tad runča gurdās acis vēlreiz pievērsās Ugunssirdij. – Tu Vēja klanam izdarīji lielu pakalpojumu. Pasaki Zvaigžņuzilgmei: Vēja klans neaizmirsīs, ka mājās viņus pārveda Pērkona klans.

Kleinkāja tipināja uz Četraudzes pusi. Ugunssirds un Pelēksvēdra soļoja viņam pakaļ kopā ar Vienūsu. Viņi cieši kopā gāja pa šauro taku, kas līkumoja cauri irbuleņu biežņai – izrādās, labam aizsegam pret lietu.

Pēkšņi Vienūsa apstājās un paostīja gaisu. – Trusis! – viņš līksmi iesaucās un aizbrāzās prom biezoknī. Kleinkāja apstājās un gaidīja. Ugunssirds ievēroja, ka barveža palīga nogurušās acis spīguļo. Tālumā nodipēja soļi, nočabēja irbulenes, un iestājās klusums.

Pēc mirkļa Vienūsa atgriezās ar prāvu trusi zobos.

Pelēksvēdra pieliecās tuvāk Ugunssirdij. – Viņam veicās kādu kripatu labāk nekā Upes klana karotājiem, ko?

Rudais runcis piekrītoši iemurrājās.

Vienūsa nometa svaigo medījumu zemē. – Vai kāds ir izsalcis?

Viņi ar pateicību notiesāja trusi. Apēdis savu daļu, Ugunssirds piecēlās sēdus un aplaizīja muti. Maltīte viņu bija atspirdzinājusi, tomēr kaulos sāka kniest paguruma saltums un ķepas šķita noskrietas jēlas. Ja viņš un Pelēksvēdra ietu atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnākuši – garām Četraudzei –, priekšā vēl būtu tāls ceļš. Ja nu to saīsinātu, ejot caur Upes klana medību laukiem? Viņi galu galā bija devušies misijā, par kuru vismaz Saietā bija vienojušies visi klani. Vai Upes klans iebilstu pret savas teritorijas šķērsošanu? Ceļinieki taču negrasījās zagt medījumu.

Ugunssirds paraudzījās uz biedriem un ieteicās: – Ziniet, ātrāk būs, ja iesim gar upi.

Pelēksvēdra pacēla galvu no ķepas, ko pašlaik mazgāja. – Bet tas nozīmētu, ka nonāksim Upes klana teritorijā.

– Mēs varētu iet gar gravu, – rudais runcis paskaidroja. – Tur Upes klans nemedī, jo krauja ir pārāk stāva, lai varētu piekļūt pie upes.

Pelēcis vārīgi nolika mitro ķepu zemē. – Pat nagi sāp, – viņš nomurmināja. – Man nebūtu iebildumu iet pa īsāku ceļu. – Pelēksvēdra cerīgi uzlūkoja Vēja klana barveža vietnieku.

Kleinkāja izskatījās domīgs. – Garzvaigzne mums lika pavadīt jūs uz Četraudzi, – viņš ieminējās.

– Ja negribat nākt līdzi, mēs sapratīsim, – Ugunssirds žigli atbildēja. – Upes klana teritorijā uzturēsimies tikai mirkli. Nedomāju, ka mēs varētu iekulties kādās nepatikšanās.

Pelēksvēdra māja ar galvu, bet Kleinkāja viņiem nepiekrita. – Mēs neļausim jums vieniem iet Upes klana teritorijā, – viņš noņaudēja. – Jūs esat pārguruši. Ja tomēr sanāktu nepatikšanas, jūs neesat tādā stāvoklī, lai no tām izkultos.

– Mēs nevienu nesatiksim! – Ugunssirds bija veiksmīgi pārliecinājis pats sevi un jutās apņēmības pilns to pašu iegalvot arī Kleinkājam.

Barveža palīgs uzlūkoja viņu ar vecām, gudrām acīm. – Ja mēs ietu pa to ceļu, – viņš prātoja, – Upes klans uzzinātu, ka Vēja klans ir atgriezies.

Ugunssirds saprotoši saslēja ausis. – Un tad, kad viņi saodīs svaigu Vēja klana smaržu, vairs tā nekāros medīt jūsu teritorijā trušus.

Vienūsa nolaizīja no lūpām pēdējās medījuma paliekas un piebilda: – Tas nozīmētu, ka mēs atgriezīsimies mājās vēl pirms mēness lēkta!

– Tu tikai gribi gādāt, lai tev migā ir kārtīgs pēlis! – Kleinkāja atcirta; viņa balss skanēja bargi, bet runča acis labsirdīgi mirdzēja.

– Vai iesim caur Upes klana teritoriju? – Ugunssirds jautāja.

– Jā, – Kleinkāja izlēma un, mainījis virzienu, aizveda kaķus pa vecu āpšu taku, kas vijās prom no kailās augstienes. Drīz viņi iegāja Upes klana teritorijā. Lai arī pūta vējš un lija lietus, Ugunssirds vienalga dzirdēja, kā kaut kur priekšā krāc un mutuļo upe.

Kaķi devās tālāk turp, no kurienes nāca troksnis. Taka kļuva arvien šaurāka, līdz atlika tikai pavisam šaura zāles strēmele pašā dziļās aizas malā. Vienā pusē augšup tiecās stāva, akmeņaina nogāze; otrā tā aprāvās ar spēju krauju. Ugunssirds redzēja, ka aizas otra mala ir tikai dažu lapsu garumu attālumā. Tā izskatījās tik vilinoši šaura, ka runcis sāka prātot, vai nevarētu to pārlēkt. Varbūt, ja viņš nebūtu tik noguris un izsalcis... Ķepas iekņudējās bailēs nokrist, tomēr viņš nespēja pretoties kārdinājumam paskatīties pāri malai.

Zeme zem ķepām krita lejup kā stāva klinšu siena. Uz šaurām radzēm sīksti turējās papardes ar slapji spīdīgām lapām – nevis no lietus, bet šļakatām, ko augšup raidīja bezdibenī krācošā upe.

Runcis pakāpās tālāk no malas, spalvai uz muguras bailēs saceļoties stāvus. Priekšā Kleinkāja, Vienūsa un Pelēksvēdra noliektām galvām un smagām kājām vienmērīgi soļoja tālāk. Viņiem būs jāiet pa šo taku, līdz varēs kaut kur nogriezties, lai šķērsotu meža stūrīti starp viņiem un Pērkona klana teritoriju.

Ugunssirds paklupa, cenzdamies panākt pārējos. Kleinkāja saslēja ausis un turēja asti tik zemu, ka tā gandrīz vilkās pa zemi. Arī Vienūsa nepārprotami nervozēja un brīdi pa brīdim spēji pameta skatienu uz nogāzi, it kā no turienes kaut ko saklausītu. Ugunssirds neko nedzirdēja, tikai upes rēkoņu. Viņš bažīgi pameta skatienu pār plecu, šaudīdams acis šurpu turpu. Vēja klana karotāju piesardzība darīja viņu nemierīgu.

Tad kraujā nogāze kļuva arvien lēzenāka, un viņi varēja pavirzīties tālāk no klintsradzes. Vējš vēl aizvien pātagoja kaķu sejas, un tumstošās debesis vēstīja, ka riet saule. Taču nu jau viņi drīz būs sasnieguši mežu. Tur būs vairāk aizsega. Rudo runci iepriecināja domas par ēdienu un sausu guļvietu.

Piepeši Kleinkājas rīklē ievibrējās brīdinājuma ņurdiens. Ugunssirds sastinga un izgaršoja gaisu. Upes klana patruļa! Aiz muguras atskanēja skaļš bļāviens, un kaķi apsviedušies ieraudzīja sev virsū brāžamies sešus Upes klana karotājus. Ugunssirds kažoka spalva šausmās sacēlās stāvus. Dziļā aiza ar mežonīgo upi joprojām atradās bīstami tuvu.

Viņam uzklupa tumšbrūns Upes klana runcis. Ugunssirds aizvēlās tālāk no kraujas, neganti spārdīdamies ar pakaļkājām. Viņš juta, kā plecā iecērtas zobi, un locījās zem karotāja smagā auguma, ķepurodamies slapjajā zemē un izmisīgi pūlēdamies atbrīvoties. Upes klana karotājs ar asiem nagiem plosīja viņam sānu. Rudais runcis apcirtās un iekampa pretiniekam spalvā. Viņš cieši sakoda zobus un izdzirda kaķi iegaudojamies, bet nagi viņu skrāpēja vēl negantāk. – Šī būs pēdējā reize, kad tu sper kāju Upes klana teritorijā, – brūnais runcis šņāca.

Ugunssirds nojauta, ka apkārt mežonīgi cīnās viņa biedri, un zināja, ka tie pēc garā ceļa ir tikpat paguruši kā viņš. Runcis dzirdēja spīvi iekaucamies Pelēksvēdru. Vienūsa šņāca sāpēs un dusmās. Nākamajā brīdī Ugunssirds ausis sasniedza vēl kāds troksnis mežā aiz muguras. Skaņa pauda niknumu, taču rudā kaķa sirdī tā raisīja cerību. Tīģernaga kaujas sauciens! Runcis sajuta, ka strauji tuvojas Pērkona klana patruļa – Tīģernags, Pūpolvilna, Sniegputenis un Smilšuķepa.

Pērkona klana kaķi gaudodami un sprauslādami metās kautiņā. Brūnais runcis palaida Ugunssirdi vaļā, un tas žigli piecēlās kājās. Viņš redzēja, kā Tīģernags piespiež pie zemes pelēki svītrotu runci un brīdinoši iekož tam pakaļkājā. Pretinieks kaukdams iebrāzās krūmos. Tīģernags apsviedās otrādi un ar gaišajām acīm ieurbās Leopardādā. Raibā Upes klana barveža vietniece cīkstējās ar Kleinkāju. Kroplais karotājs nespēja mēroties spēkiem ar neganto Upes klana kaķeni. Ugunssirds jau dzīrās mesties palīgā, bet Tīģernags pasteidzās pirmais. Tumšais karotājs izklupa uz priekšu un sakampa Leopardādas platos plecus. Vareni iekaucies, viņš atrāva kaķeni no izkāmējušā Vēja klana barveža palīga.

Ugunssirds izdzirda aiz sevis negantu spiedzienu. Apcirties viņš ieraudzīja Smilšuķepu, kura bija saķērusies cīniņā ar Upes klana kaķeni. Abas locīdamās un plūkdamās kūleņoja pa slapjo zāli, gan sprauslādamas, gan neganti apstrādādamas viena otru ar nagiem. Ugunssirds spēji ierāva elpu. Kaķenes vēlās uz gravas klinšu krauju! Vēl viens kūlenis, un viņas pārkritīs pāri malai.

Runcis lēca. Ar vienu varenu cirtienu viņš aizsvieda Upes klana karotāju nost no Smilšuķepas un prom no gravas malas. Smilšuķepa paslīdēja prom, vēl tuvāk kraujai. Ugunssirds metās uz priekšu un sagrāba zobos mācekli aiz čupra. Kaķene pārskaitusies ieaurojās un ar ķepām kārpījās pa dubļaino zemi, kad Ugunsķepa viņu pavilka tālāk. Runcis apstājās, un kaķene uzrausās kājās ar dusmās zvērojošām acīm. – Es varu uzvarēt arī bez tavas palīdzības!

Ugunssirds jau atvēra muti, lai visu paskaidrotu, bet piepešs, šaušalīgs kauciens lika viņiem pagriezt galvu uz kraujas pusi. Pelēksvēdra bija bīstami pārkāries pāri malai un sasprindzinājis pakaļkājas. Turpat Ugunssirds redzēja baltu ķepu, kas centās noturēties virs aizas. Pelēksvēdra ar pavērtu muti sniedzās lejup, mēģinot ķepu satvert, bet tā stindzinošā ātrumā nozuda. Pelēksvēdra iegaudojās, viņa vaimanas atbalsojās visā gravā.

Izdzirduši pelēča mokpilno kliedzienu, kaķi mitējās plūkties. Ugunssirds sastinga, aizelsies no šoka un pārguruma. Upes klana kaķi pieskrēja pie kraujas, un rudais runcis viņiem lēni sekoja un palūkojās pāri malai. Tālu lejā viņš mutuļojošajā straumē ieraudzīja, kā zem krācošā ūdens nozūd Upes klana karotāja tumšā galva.

Ugunssirdi sagrāba saltas šausmas, atminoties Vēja klana dziedniekkaķa vārdus: “Šī diena nesīs veltu nāvi.”

8. NODAĻA

Leopardāda pacēla galvu un iegaudojās: – Baltnag! Nē!

Pelēksvēdra kārpījās atmuguriski, līdz visas četras ķepas bija droši uz zemes. Pelēča slapjā spalva bija uzbozusies un acis – plati ieplestas šokā. – Es centos viņu noķert... viņš zaudēja pamatu zem kājām... es negribēju... – Vārdi bira kā pupas. Ugunssirds pielēkšoja pie drauga un mierinot iespieda degunu viņam sānā, bet Pelēksvēdra akli kāpās atpakaļ.

Pārējie kaķi cits pēc cita novērsās no aizas un uzlūkoja pelēko cīnītāju. Upes klana karotājiem aiz niknuma samiedzās plaksti un saspringa pleci. Pūpolvilna un Sniegputenis instinktīvi pavirzījās tuvāk, ieņemot aizstāvības pozīcijas blakus Pelēksvēdram.

Leopardāda dobji ieņurdējās, taču tas bija brīdinājums Upes klana kaķiem. Tiem bija jāpaliek uz vietas. Barveža vietniece ieskatījās Tīģernagam tieši acīs. – Tā vairs nebija tikai ķilda par robežu pārkāpšanu, – viņa nomurmināja. – Mēs atgriezīsimies pie sava klana. Šis jautājums būs jānokārto citā laikā un citā veidā.

Tīģernags izaicinoši blenza viņai pretī. Runcis neizrādīja nekādas bailes, tikai viegli pamāja ar galvu. Leopardāda pavicināja astes galu un pagriezusies aizrikšoja prom. Upes klana kaķi viņai sekoja, un visa patruļa nozuda krūmos.

Raibās kaķes draudi lika Ugunssirdij nodrebēt. Sirdī kā salta ēna iezagās priekšnojauta; viņš atskārta, ka šī kauja, iespējams, ir aizsākusi karu.

– Mums jāiet, – ieņaudējās Kleinkāja, paklibojis uz priekšu. – Jūsu jaunie karotāji mums labi pakalpoja, un mūsu klans jums pateicas. – Stīvie pateicības vārdi izskanēja tukši pēc traģēdijas, kurai viņi visi nupat bija kļuvuši par lieciniekiem. Tīģernags pamāja, un abi Vēja klana karotāji devās atpakaļ uz savu teritoriju. Ugunssirds klusi noņaudēja atvadas Vienūsam, tam ejot garām. Kaķis īsi uzmeta viņam skatienu un soļoja tālāk.

Ugunssirds ievēroja, ka Smilšuķepa stāv aizas malā un stingi veras lejāk mutuļojošajā straumē. Kaķenes ķepas šķita kā ieaugušas zemē, viņas skatiens bija piekalts kraujai. Rudais runcis sprieda, ka viņa laikam ir sapratusi, cik maz trūka, lai arī viņu piemeklētu Baltnaga liktenis.

Runcis jau dzīrās doties pie Smilšuķepas, bet Tīģernags ierūcās: – Sekojiet man!

Svītrainais karotājs kā plēsts aizbrāzās prom uz kokiem, un pārējie no patruļas viņam sekoja; tikai Ugunssirds un Pelēksvēdra kavējās. – Nāc, – rudais runcis mudināja. – Mums jātiek līdzi! – Draugs paraustīja plecus; viņa acis bija nespodras un trulas sāpēs. Tad Pelēksvēdra sāka soļot pakaļ pārējiem, velkot ķepas tā, it kā tās būtu no akmens.

Drīz priekšā ejošie kaķi nozuda skatienam, bet Ugunssirds varēja viņiem sekot pēc smaržas. Tīģernags veda pārējos atpakaļ uz Pērkona klana teritoriju tieši caur Upes klana mežu. Ugunssirds nosprieda, ka pašlaik nav jāraizējas par ienaidnieka patruļām. Ļaunums jau bija nodarīts, un nebūtu nekādas jēgas mest līkumu uz Četraudzi.

Tīģernags ar patruļu bija apstājušies un gaidīja Ugunssirdi un Pelēksvēdru pie Pērkona klana robežas.

– Šķiet, es liku man sekot, – viņš ieņurdējās.

– Pelēksvēdra bija... – Ugunssirds iesāka.

– Jo ātrāk Pelēksvēdra atgriezīsies apmetnē, jo labāk, – Tīģernags viņu pārtrauca.

Pelēksvēdra neko neteica, bet Ugunssirdi aizvainoja Tīģernaga skarbais tonis. – Viņš nebija vainīgs Baltnaga nāvē!

Barvedes vietnieks aizgriezās. – Zinu, – viņš noņaudēja, – bet tas ir noticis. Nāciet un šoreiz turieties līdzi! – Viņš aizlēkšoja, šķērsojot iezīmēto Pērkona klana robežu.

Ugunssirds bija ilgojies pēc šī brīža, jau kopš izlīda no Vēja klana midzeņa starp Pērkontakām, bet tagad tik tikko manīja, ka ir pāri robežai; ar vienu aci viņš uzmanīja Pelēksvēdru.

Lietus mazliet mitējās; viņi gāja pa pazīstamo taku uz apmetni. Kad patruļa iznāca no irbuleņu tuneļa, daži kaķi izskrēja no savām migām, augstu pacēluši astes sveicienā.

– Vai atradāt Vēja klanu? Vai viņi ir drošībā? – sauca Peļāda. Ugunssirds izklaidīgi pamāja ar galvu, bet jutās pārāk nomākts, lai atbildētu. Peļāda nolaida asti. Pārējie kaķi kavējās klajuma malā. Pārnācēju sejas izteiksmes pauda, ka ir atgadījies kas nopietns.

– Nāciet man līdzi, – Tīģernags pavēlēja Ugunssirdij un Pelēksvēdram, vezdams viņus uz Zvaigžņuzilgmes migu. Ugunssirds turējās blakus draugam tā, lai viņu kažoki saskartos. Pelēksvēdra vienaldzīgi soļoja tālāk, ne piespiezdamies viņam ciešāk, ne raudamies nost.

Ēnās aiz ķērpjiem viņus apsveica sirsnīgs ņaudiens. Trijotne iespraucās šaurajā alā.

– Sveicināti! – Zvaigžņuzilgme murrādama pielēca kājās. – Vai atradāt Vēja klanu? Vai pārvedāt viņus mājās?

– Jā, Zvaigžņuzilgme, – Ugunssirds klusi atbildēja. – Viņi ir drošībā savā apmetnē. Garzvaigzne teica, lai saku tev paldies.

– Labi, tas ir labi, – barvede atņaudēja, bet viņas acis pietumsa, ieraugot Tīģernaga drūmo sejas izteiksmi. – Kas noticis?

– Ugunssirds izlēma atgriezties mājās caur Upes klana teritoriju, – Tīģernags ieņurdējās.

Pelēksvēdra pirmoreiz pacēla galvu. – Ugunssirds nebija vienīgais, kurš izlēma... – viņš iesāka.

Barvedes palīgs viņu pārtrauca. – Viņus atrada Upes klana patruļa. Ja mana komanda nebūtu laikā sadzirdējusi viņu smilkstus, viņi vispār nebūtu pārnākuši.

– Tātad tu viņus izglābi, – Zvaigžņuzilgme atslāba. – Paldies, Tīģernag!

– Tas nav tik vienkārši, – Tīģernags nošņaukājās. – Viņi cīnījās pie gravas. Upes klana karotājs, kurš kāvās ar Pelēksvēdru, nokrita no kraujas. – Ugunssirds ievēroja, ka draugs saraujas, dzirdot Tīģernaga vārdus.

Zvaigžņuzilgme iepleta acis. – Vai viņš ir miris? – kaķe jautāja. Viņa izskatījās šausmu pārņemta.

Ugunssirds žigli ieņaudējās: – Tas bija negadījums! Pelēksvēdra nemūžam nenogalinātu kaķi pierobežas kautiņā!

– Šaubos, vai Leopardāda tā domā. – Tīģernags pagriezās pret rudo runci; viņa aste šaudījās šurpu turpu. – Par ko jūs domājāt? Iet caur Upes klana teritoriju! Un vēl kopā ar kaķiem no Vēja klana. Jūs parādījāt, ka esam viņu sabiedrotie, un tas tikai vēl vairāk satuvinās Upes klanu un Ēnas klanu!

– Kopā ar jums Upes klana teritorijā bija Vēja klans? – Zvaigžņuzilgme izbijās vēl vairāk.

– Tikai divi karotāji. Garzvaigzne lika viņiem mūs pavadīt. Mēs bijām noguruši... – Ugunssirds nomurmināja.

– Jums nevajadzēja būt Upes klana teritorijā! – Tīģernags ierēcās. – It īpaši kopā ar Vēja klana kaķiem.

– Tā nebija nekāda savienība! Viņi mūs pavadīja mājās.

– Vai Upes klans to zina? – Tīģernags ārdījās.

– Upes klans zināja, ka grasāmies uzmeklēt Vēja klanu un vest viņus mājās. Saietā viņi tam piekrita. Viņiem nevajadzēja mums uzbrukt – tas bija īpašs gadījums, gluži kā ceļojums uz Augstklintīm.

– Viņi neatļāva jums iet cauri viņu teritorijai! Tu joprojām nesaproti, ko nozīmē būt klanā, ko?

Zvaigžņuzilgme piecēlās kājās. Barvede zalgojošām acīm uzlūkoja trīs kaķus, taču viņas balss bija mierīga: – Jums nevajadzēja iet Upes klana medību laukos. Tāda rīcība bija bīstama. – Viņa stingri uzlūkoja Ugunssirdi un Pelēksvēdru. Ugunssirds meklēja kaķes acīs bargāku nosodījumu, bet to neatrada. Runcis juta, kā pateicība un vainas apziņa plēš viņu vai pušu. Viņš bija izraisījis sadursmi ar Upes klanu, kas var apdraudēt Pērkona klana drošību vēl pat vairākus mēnešus ilgi.

Barvede turpināja, nemierīgi pavēcinot asti: – Tomēr ir labi, ka jūs atradāt Vēja klanu un pārvedāt viņus mājās. Taču mums jāgatavojas Upes klana uzbrukumam. Jāsāk apmācīt vairāk karotāju. Ugunssirds un Pelēksvēdra! Sarmāda man teica, ka divi no viņas kaķēniem jau ir gandrīz gatavi sākt skoloties. Es gribu, lai jūs abi kļūstat par skolotājiem.

Ugunssirds jutās satricināts. Kāds gods! Viņš nespēja noticēt, ka Zvaigžņuzilgme ierosina ko tādu – īpaši tik kļūmīgā situācijā. Viņš paslepus uzmeta skatienu Tīģernagam. Barvedes palīgs sēdēja stīvi kā akmens.

Pelēksvēdra pacēla galvu. – Bet nevienam no Sarmādas kaķēniem vēl nav seši mēneši!

– Nu jau drīz būs. Man neliek mieru pēdējā Saietā redzētā šķelšanās, un šodien... – Kaķe pieklusa, un Ugunssirds pamanīja, ka Pelēksvēdra atkal nodur acis uz ķepām.

Tīģernags cieši vērās barvedē; dzintardzeltenās acis raudzījās skarbi. – Vai nebūtu labāk lūgt pieredzējušākus karotājus, piemēram, Garasti un Tumšsvēdru, paņemt pa vēl vienam māceklim? – viņš jautāja. – Šie abi taču paši vēl ir gandrīz mācekļi!

– Arī man tas ienāca prātā, – Zvaigžņuzilgme atbildēja. – Taču Garaste būs gana aizņemts ar Ašķepu, bet Tumšsvēdra gatavo Zemesķepu kļūšanai par pilntiesīgu karotāju.

– Un Vējasolis?

– Vējasolis ir lielisks mednieks un uzticams karotājs, – Zvaigžņuzilgme sacīja. – Taču man šķiet, ka viņam trūkst skolotāja pacietības. Pērkona klans Vējasoļa spējas var izmantot labāk.

– Un tev šķiet, ka šie te ir gana labi, lai apmācītu Pērkona klana karotājus? – Tīģernags nicīgi ieņaudējās.

Ugunssirds sarāvās. Runājot Tīģernags skatījās tikai uz viņu. Vai Tīģernagam šķiet, ka mincis nevar trenēt klanā dzimušus kaķus? – viņš dusmīgi domāja.

Zvaigžņuzilgme raudzījās uz savu palīgu. – Tad jau redzēsim. Neaizmirsti, ka viņi pārveda mājās Vēja klanu! Un, protams, Tīģernag, – viņa vēl piebilda, – es paļaujos, ka tu uzraudzīsi apmācību. – Runcis pamāja, un barvede atkal pagriezās pret Ugunssirdi un Pelēksvēdru. – Ejiet paēst, – viņa lika. – Un tad atpūtieties! Vārdu došanas ceremonija kaķēniem būs mēnesvidū.

Ugunssirds izveda draugu ārā no migas, atstājot Tīģernagu kopā ar Zvaigžņuzilgmi. Lietus bija pārgājis smalkā smīlāšanā.

– Esmu izbadējies, – Ugunssirds ieņaudējās. Klajumā juta vēdījam svaiga medījuma silto smaržu. – Vai iesim sadabūt ko ēdamu?

Pelēksvēdra stāvēja viņam blakus skumju, tālu skatienu un lēni pašūpoja galvu. – Man gribas tikai gulēt, – viņš nomurmināja.

Kad vēders bija pilns, Ugunssirds iespraucās karotāju migā. Pelēksvēdra bija saritinājies kamolā un paslēpis galvu zem ķepām. Rudā runča plaksti smagi slīga lejup, taču kažoks joprojām bija izmircis, tāpēc viņš piespieda sevi kārtīgi nomazgāties, iekams iekārtojās siltajā migā.

* * *

Pūpolvilna viegli piebikstīja Ugunssirdij, viņu pamodinot. – Ir pienācis laiks, – kaķe nočukstēja.

Runcis pacēla galvu un samirkšķināja plakstus. – Paldies, Pūpolvilna! – viņš pateicās, kaķei izlienot ārā.

Ugunssirds iebukņīja Pelēksvēdru. – Ceremonija, – viņš uzšņāca un, pacēlies pirkstu galiņos, staipījās, līdz sāka trīcēt kājas. Viņš tūlīt kļūs par skolotāju! Ķepas nokņudēja priecīgā satraukumā.

Pelēksvēdra sakustējās un atritinājās tik gausi kā vecs kaķis. Šķita, ka Ugunssirds ķepas uzreiz atminas garo ceļu – tās atkal iesmeldzās.

Vismaz lietus bija mitējies. Abi runči klusēdami izgāja ārā klajumā. Debesīs spīdēja un sudrabu pār slapjajiem koku zariem lēja mēness.

– Prieks, ka pārvedāt mājās Vēja klanu! – kāda līksma balss lika Ugunssirdij salēkties. Pagriezies viņš ieraudzīja blakus iekārtojamies Pusasti. – Tev kādu vakaru jāatnāk un jāizstāsta viss veckaķiem.

Rudais runcis izklaidīgi pamāja ar galvu un paraudzījās atpakaļ klajumā. Sarmāda jau sēdēja pie Dižakmens. Kaķenei pie katra sāna tupēja pa kaķēnam – viens bija nespodri pelēks, otrs – ruds. Baltā mātīte pagrieza galvu un nolaizīja mazuļus aiz ausīm. Mazā, tumšpelēkā kaķenīte nepacietīgi papurināja galvu par tādu mātes rūpību.

Pār Ugunssirds kažoku atkal pārskrēja priecīga satraukuma tirpas.

Pelēksvēdra turpat blakus raudzījās zemē. – Vai tu nemaz nepriecājies? – rudais runcis brīnījās.

Draugs paraustīja plecus.

– Pelēksvēdra, – Ugunssirds pieklusināja balsi. – Tu neesi vainojams Baltnaga bojāejā. Uzbrukumam nevarēja izvēlēties sliktāku vietu par to gravu; Upes klana karotājiem vajadzēja to zināt. Arī Smilšuķepa gandrīz nokrita pāri malai, – viņš vēl piebilda.

Runcis uzmeta skatienu netālu sēdošajai gaišrudajai kaķei. Tai blakus neslēptā skaudībā zvēroja Zemesķepas acis. To varēja saprast. Ugunssirds tūlīt kļūs par skolotāju, bet Zemesķepa vēl pat nebija ieguvis savu karotāja vārdu. Tomēr runcis sarāvās, kad Zemesķepa pieliecās klāt Smilšuķepai un gana skaļi, lai Ugunssirds to dzirdētu, pačukstēja: – Man žēl Ugunssirds mācekļa. Iedomājies – mincis skolos klana kaķi!

Taču Smilšuķepa šoreiz Zemesķepam nepiebalsoja, tikai uzmeta Ugunssirdij mulsu skatienu.

Ugunssirds pagriezās atpakaļ pret Pelēksvēdru. – Zvaigžņuzilgme tevi nevaino, – viņš nerimās. – Viņa zina, ka esi labs karotājs. Viņa tev piešķirs pašam savu mācekli!

Draugs pacēla skatienu un rūgti atteica: – Viņa to dara tikai tāpēc, ka Pērkona klanam vajag vairāk mācekļu. Un kāpēc vajag? Tāpēc, ka es esmu devis Upes klanam ieganstu mūs ienīst!

Ugunssirdi pārsteidza drauga skaudrais tonis, bet Zvaigžņuzilgmes sauciens atskanēja ātrāk, nekā viņš paguva pateikt vēl kaut ko. Runcis devās tuvāk barvedei, un Pelēksvēdra vilkās viņam nopakaļ.

Kad viņi iznāca klajuma vidū, Zvaigžņuzilgme uzlūkoja sanākušos kaķus. – Mēs esam pulcējušies šajā mēnesvidū, lai dotu vārdu diviem jauniem mācekļiem. Panāciet abi uz priekšu!

Pelēkā kaķenīte uzreiz metās prom no mātes klajumā, augstu pacēlusi pūkaino asti un plati iepletusi zilās acis. Rudais kaķēns gāja lēnāk. Viņš bija saslējis ausis un ceļā uz Dižakmeni lielā nopietnībā rauca pieri.

Rudajam runcim strauji sitās sirds. Kuru no kaķēniem dos viņam? Neviļus iešāvās prātā, ka nopietno, rudo mazuli būtu vieglāk apmācīt, tomēr pelēcītes neveiklajā sajūsmā bija jaušams kas tāds, kas Ugunssirdij atgādināja viņa paša piebiedrošanos klanam.

– Sākot ar šo dienu, – Zvaigžņuzilgme ieņaudējās, raudzīdamās lejup uz sīko, pelēko mazuli, – līdz dienai, kad viņa nopelnīs savu karotājas vārdu, šo mācekli sauks par Ogļuķepu.

– Ogļuķepa! – pelēkā kaķenīte nespēja nociesties, neizsaukusi savu vārdu skaļi. Sarmāda iešņācās, un mazā vainīgi ierāva galvu plecos.

– Ugunssirds, – barvede turpināja, – tu esi gatavs pirmajam māceklim. Tu sāksi Ogļuķepas apmācību. – Rudā runča sirdi piepildīja lepnums. – Tev, Ugunssirds, ir paveicies, jo tevi skoloja vairāki cīnītāji. Es sagaidu, ka tu nodosi šai māceklei visu, ko esmu tev iemācījusi... – Ugunssirds sajutās mazliet neērti. Barvedes vārdos iegula tāds atbildības smagums, ka viņš vairs nebija pārliecināts, vai ir tam gatavs. – ...un dalīsies ar viņu prasmēs, ko apguvi no Tīģernaga un Lauvassirds.

Dzirdot pieminam Lauvassirds vārdu, Ugunssirds iztēlojās, kā zeltainais karotājs sirsnīgi un uzmundrinoši no Sudrabvilnas lūkojas lejup uz viņu. Runcis pacēla galvu un ieskatījās Zvaigžņuzilgmei acīs, cik cieši vien spēja.

– Un šo mācekli, – Zvaigžņuzilgmes skatiens aizslīdēja pie rudā kaķēna, – sauks par Mālķepu. – Sīkaliņš nekustējās un neizdvesa ne skaņu.

– Pelēksvēdra, Mālķepu apmācīsi tu. Tavs skolotājs bija mūsu mūžībā aizgājušais draugs Lauvassirds. Ceru, ka viņa prasmes un gudrība caur tevi atradīs ceļu pie jaunā mācekļa.

Klausoties barvedes vārdos, pelēcis stalti izslēja galvu, un mirkli viņa acīs atplaiksnīja lepnuma dzirksts. Pelēksvēdra pagājās uz priekšu un piedūra degunu mācekļa purnam; tas pieklājīgi atsaucās uz pieskārienu, un tikai viņa acis, mirdzošas kā divas zvaigznes, nodeva to, ka runčuks jūtas tikpat sajūsmināts kā māsa.

Ieraugot, kā abi saskaras deguniem, Ugunssirds uzreiz aptvēra, ka viņam bija jādara tāpat. Runcis žigli devās uz priekšu. Ogļuķepa spēji atgāza galvu, un kaķu deguni sāpīgi sasitās kopā. Ogļuķepa atkārtoja žestu mazliet veiklāk, tomēr Ugunssirds acīs izsprāga asaras. Viņš redzēja, ka kaķenīte cenšas savaldīt uzjautrinājumu, un nokaunējās. Es esmu skolotājs, viņš sev atgādināja.

Ugunssirds pārlaida skatienu klanam. Šķita, ka visi kaķi piekrītoši māj ar galvu. Tad viņa skatiens atdūrās pret Tīģernagu. Barvedes palīga dzintarainās acis klajuma malā šķita raugāmies izsmējīgi.

Rudais runcis steigšus paraudzījās uz Ogļuķepu, kura lūkojās pretī ar neslēptu lepnumu, un viņa kažoks piepeši iekņudējās. Ugunssirdij vairāk par visu gribējās būt diženam karotājam un labam skolotājam, taču šķita, ka skaudrā patiesība ir šāda – Tīģernags to tikai vien gaida, ka viņš izgāzīsies.

9. NODAĻA

Pamodies Ugunssirds ieraudzīja blakus Pelēksvēdru. Draugs tupēja, sadudzis uz vēdera kā tāds trusis, stīviem pleciem un paspūrušu spalvu. – Pelēksvēdra? – rudais runcis klusi ieņaudējās.

Uzrunātais iztrūkās.

– Vai viss kārtībā?

Pelēcis izslējās taisni un apsēdās. – Viss kārtībā. – Ugunssirdi māca aizdomas, ka drauga mundrais ņaudiens nenāk no sirds, taču viņš vismaz mēģināja izturēties mazliet ņiprāk.

– Izskatās, ka ir auksti, – Ugunssirds turpināja. No Pelēksvēdras mutes bija vijušies elpas garaiņu mutulīši. Rudais runcis joprojām gulēja, ieritinājies starp pārējo karotāju siltajiem augumiem.

– Tiesa kas tiesa! – Pelēksvēdra nolieca galvu, lai nolaizītu krūtežu.

Ugunssirds piecēlās sēdus un pakratīja galvu. Gaiss garšoja pēc salnas. – Ko tu šodien darīsi ar Mālķepu? – viņš jautāja.

– Izrādīšu viņam mežu, – draugs atteica.

– Es paņemšu līdzi Ogļuķepu – mēs varam iet kopā.

– Varbūt šodien būtu labāk iet atsevišķi, – Pelēksvēdra atsaucās.

Ugunssirds jutās mazliet sāpināts. Toreiz, kad viņi bija mācekļi, viņiem Pērkona klana medību laukus parādīja abiem kopā. Būtu patīkami to atkārtot nu jau skolotāju lomā. Taču Ugunssirds nespēja vainot draugu par to, ka tas vēlas būt divatā ar savu mācekli. – Labi, – viņš noņaudēja. – Tiksimies vēlāk! Varēsim kopā uzkost kādu peli un salīdzināt mācekļus.

– Tas būtu labi, – pelēcis piekrita.

Ugunssirds izlīda no migas. Ārā gaiss bija vēl saltāks. Elpa vijās gar purnu kā dūmi. Runcis nodrebinājās, uzboza spalvu un pēc kārtas izstaipīja ķepas. Tekot uz mācekļu migu, viņam šķita, ka zeme zem kājām ir sastingusi akmenī. Ogļuķepa dziļā miegā dusēja migā – pelēks spalvu kumšķis, kam vienmērīgi cilājās sāni.

– Ogļuķepa! – Ugunssirds klusi pasauca; pelēcīte uzreiz pacēla galvu. Rudais runcis atmuguriski izlīda laukā, un jau pēc mirkļa Ogļuķepa izļepatoja no migas pavisam moža un sajūsmināta.

– Ko šodien darīsim? – viņa ieņaudējās, saslietām austiņām raudzīdamās uz skolotāju.

– Iedomājos, ka varētu tevi izvest ekskursijā pa Pērkona klana teritoriju.

– Vai mēs redzēsim Pērkontaku? – Ogļuķepa dedzīgi interesējās.

– Ēe... jā, redzēsim, – runcis atbildēja, neviļus nodomādams, ka Ogļuķepa noteikti būs vīlusies, kad redzēs, cik tā ir netīra un smirdīga. – Vai esi izsalkusi? – viņš jautāja, prātodams, vai vajadzētu teikt, lai mazā vispirms paēd.

– Nē! – mācekle papurināja galvu.

– Nu labi. Paēdīsim vēlāk, – Ugunssirds noņaudēja. – Nāc līdzi!

– Jā, Ugunssirds! – Kaķenīte dzirkstošām acīm raudzījās augšup uz viņu, un skumjas, kas žņaudza Ugunssirds vēderu kopš sarunas ar Pelēksvēdru, pagaisa, viņam sasilstot lepnumā. Runcis pagriezās un devās uz apmetnes izeju.

Ogļuķepa aizbrāzās viņam garām un iejoņoja irbuleņu tunelī. Ugunssirdij bija jāmetas skriešus, lai mācekli panāktu. – Man šķiet, es teicu, lai tu man seko! – viņš uzsauca mazajai, kas ķepurojās augšup pa gravas malu.

– Bet es gribu redzēt, kāds skats paveras augšā! – viņa protestēja.

Ugunssirds metās pakaļ Ogļuķepai un, bez pūlēm apdzinis pelēcīti, uzrāpās augšā. Viņš apsēdies mazgāja priekšķepu un ar vienu aci uzmanīja, kā mazā raušas no akmens uz akmeni. Nonākusi uz kraujas, Ogļuķepa bija aizelsusies, taču joprojām sajūsmināta. – Rau, kādi koki! Izskatās, it kā tie būtu no mēnesakmens! – viņa aizgrābti ieņaudējās.

Kaķenītei bija taisnība. Koki zemāk balti vizuļoja saulē. Ugunssirds dziļi ievilka plaušās dzedro gaisu. – Tev jāmēģina taupīt spēkus, – viņš brīdināja. – Mums šodien tāls ceļš ejams.

– Ak jā! Labi. Uz kuru pusi tagad? – Ogļuķepa nepacietīgi mīņājās, gatava vienā rāvienā nozust mežā.

– Seko man, – Ugunssirds aicināja un rotaļīgi samiedza acis. – Un šoreiz es tiešām domāju – seko! – Viņš gāja pa priekšu līdz takai, kas vijās pa kraujas augšmalu, un veda mācekli uz smilšainu ieplaku, kur pats bija mācījies medīt un cīnīties.

– Šeit notiks gandrīz visi treniņi, – viņš paskaidroja. Zaļlapja laikā koki, kas auga ap klajumu, šalkojot radīja siltu, raibi rakstainu saules zaķīšu rotaļu, bet nu sasalušo, sarkanīgo zemi apspīdēja dzedra dienasgaisma.

– Pirms daudziem mēnešiem šeit tecēja upe. Tur aiz tā paugura joprojām ir strauts, – Ugunssirds ņaudēja, norādīdams ar purnu. – Tas gandrīz visu vasaru ir sauss. Tur es pirmoreiz kaut ko nomedīju.

– Ko tu nomedīji? – Ogļuķepa negaidīja atbildi. – Vai strauts būs aizsalis? Ejam paskatīties, vai tur ir ledus! – Mazā aizjoņoja lejā ieplakā un skrēja uz pauguru.

– Gan citreiz redzēsi! – Ugunssirds uzsauca, taču Ogļuķepa turpināja skriet, un runcim bija vien jāauļo pakaļ. Viņš apstājās blakus māceklei pakalniņa virsotnē, un viņi abi kopā paraudzījās lejup uz strautu. Tā malās bija izveidojies ledus, bet ūdens pār smilšaino gultni tecēja tik strauji, ka straume vēl nebija pilnīgi aizsalusi.

– Tagad tu te neko daudz nenoķertu, – Ogļuķepa ieņaudējās. – Ja nu vienīgi zivis.

Atrašanās vietā, kur viņš bija nomedījis pirmo medījumu, piepildīja Ugunssirdi ar laimīgām atmiņām. Viņš raudzījās, kā Ogļuķepa stāv strauta malā un staipa kaklu, lai ielūkotos melnajā dzelmē. – Es tavā vietā atstātu makšķerēšanu Upes klanam, – runcis brīdināja. – Ja viņiem patīk slapināt kažokus, lūgtum! Man labāk tīk, ja ķepas ir sausas.

Ogļuķepa nemierīgi drasēja uz riņķi. – Ko tālāk?

Kaķenītes priecīgais satraukums un atmiņas par paša mācekļa dienām darīja Ugunssirdi enerģisku. Viņš lēkšoja prom, pār plecu uzsaukdams: – Uz Pūčkoku! – Ogļuķepa metās pakaļ skolotājam, īsajai, pūkainajai astītei lēkājot.

Kaķi šķērsoja strautu pār kritušu koku, ko Ugunssirds jau bija daudzreiz pārgājis. – Lejāk pa straumi ir arī brasls, bet pa šejieni būs ātrāk. Tikai uzmanies! – Bālganajam, baltajam stumbram bija nomaukta miza. – Kad ir slapjš vai piesalis, tas mēdz būt slidens.

Ugunssirds ļāva kaķenītei iet pāri pirmajai un pats sekoja tai pa pēdām, ja nu viņa paslīdētu. Strauts nebija īpaši dziļš, bet ūdens bija ledains, un Ogļuķepa vēl bija par mazu, lai varētu tā mērcēties.

Mazā veikli tika pāri, un Ugunssirds sajutās lepns, noskatoties, kā mācekle vieglītēm nolec zemē baļķa tālākajā galā. – Tev labi sanāca, – viņš nomurrāja.

Ogļuķepai iemirdzējās acis. – Paldies! – viņa noņaudēja. – Un kur ir Pūčkoks?

– Uz šo pusi! – Ugunssirds teciņiem devās prom pamežā. Zaļlapī kupli sazēlušās papardes bija nobrūnējušas. Lapkriša beigās lietus un vējš būs tās noplacinājis, bet pagaidām lapas vēl slējās stīvas un augstas. Ugunssirds un Ogļuķepa līkumoja zem kruzuļotajiem ielokiem.

Priekšā augstāk par apkārtējiem kokiem slējās ražens ozols. Ogļuķepa atgāza galvu un paraudzījās uz galotni. – Vai tur tiešām dzīvo pūce? – viņa gribēja zināt.

– Jā, – Ugunssirds atbildēja. – Vai redzi tur augšā stumbrā dobumu?

Kaķenīte samiedza acis un paraudzījās uz lapotni. – Kā tu zini, ka tā nav vāveres ligzda?

– Paošņā! – Ugunssirds atteica.

Mazā paostīja gaisu, taču tad papurināja galvu; viņas acīs atplaiksnīja ziņkāre.

– To, kā smaržo vāveres, tu uzzināsi citreiz, – Ugunssirds ieņaudējās. – Šajā apkaimē tās nesaodīsi. Neviena vāvere neuzdrošinātos apmesties uz dzīvi tik tuvu pūces midzenim. Paskaties zemē! Ko tu tur redzi?

Ogļuķepa izbrīnīta pavērās zemē. – Lapas?

– Pamēģini parakties dziļāk.

Zemi klāja brūnas ozollapas, kas tā vien kraukstēja. Kaķenīte paošņājās un beidzot iegrūda purnu lapās līdz pat ausīm. Kad Ogļuķepa atkal piecēlās sēdus, viņai mutē bija kaut kas pēc izmēra un formas līdzīgs priežu čiekuram. – Pē, smird pēc maitas! – mazulīte spļaudījās. Ugunssirds uzjautrināti iemurrājās.

– Tu zināji, ka tas tur būs, vai ne?

– Kad biju māceklis, Zvaigžņuzilgme ar mani izspēlēja tādu pašu joku. To smirdoņu tu nekad neaizmirsīsi.

– Kas tas ir?

– Pūču spļaudekļi, – Ugunssirds paskaidroja, atceroties Zvaigžņuzilgmes stāstīto. – Pūces ēd medījumu tāpat kā mēs, bet nevar sagremot kaulus un ādu, kas viņu vēderā saveļas kamolā, kuru tās izspļauj. Ja tu zem kāda koka atrodi tādu spļaudekli, tad zini – esi atradusi pūci.

– Kāpēc lai es gribētu atrast pūci? – Ogļuķepa izbijusies iespiedzās. Ugunssirdij ietrīsējās ūsas, raugoties kaķenītes plati ieplestajās acīs, kas bija tikpat zilas kā viņas mātei. Sarmāda noteikti bija izstāstījusi viņai veckaķu stāstus par pūcēm, kas aiznes pārāk tālu no mātes aizklīdušus kaķēnus.

– Pūces spēj pārskatīt mežu labāk nekā mēs. Vējainās naktīs, kad ir grūti vadīties pēc smaržas, var uzmeklēt pūces un sekot tām medībās. – Ogļuķepas acis joprojām bija ieplestas, bet tajās vairs nemanīja bailes; kaķenīte pamāja. Dažreiz viņa tomēr ieklausās! – Ugunssirds atviegloti nodomāja.

– Kurp tagad? – Ogļuķepa ieņaudējās.

– Uz Lielo platānu, – Ugunssirds izlēma, un abi devās tālāk cauri mežam; bāli zilajās debesīs pacēlās saule. Kaķi šķērsoja divkājaino taku un vēl kādu sīku urdziņu. Beidzot viņi nonāca pie platānas.

– Tā ir milzīga! – Ogļuķepa izdvesa.

– Sīkauss apgalvo, ka mācekļa dienās esot uzrāpies tai pašā galotnē, – Ugunssirds pastāstīja.

– Nevar būt!

– Ņem vērā, ka toreiz Sīkauss bija māceklis un šis koks droši vien bija vien tāda nieka atvasīte! – Ugunssirds pajokoja. Viņš vēl lūkojās augšup, kad čaboņa vēstīja, ka Ogļuķepa jau atkal ir aizbēgusi. Runcis nopūtās un metās māceklei pakaļ papardēs. Degunā iesitās pazīstama smaka, kas runci darīja bažīgu. Ogļuķepa virzījās uz Čūsku klintīm. Odzes! Ugunssirds pielika soli.

Viņš iznāca no biezokņa un bažīgi paraudzījās apkārt. Ogļuķepa stāvēja uz klintsbluķa stāvas, akmeņainas nogāzes pakājē. – Nāc, skriesimies līdz virsotnei! – viņa ieņaudējās.

Ugunssirds šausmās sastinga, kad kaķenīte pietupās, gatavodamās lēkt uz nākamā akmens. – Ogļuķepa! Tūlīt pat nāc lejā! – viņš iekaucās.

Rudais runcis aizturēja elpu; Ogļuķepa pagriezās un rausās atpakaļ lejā, un pēc tam stāvēja trīcoša un uzboztu spalvu, kamēr skolotājs piesteidzās viņai klāt. – Šo vietu sauc par Čūsku klintīm, – Ugunssirds elsa.

Ogļuķepa plati ieplestām acīm pavērās uz viņu. – Čūsku klintis?

– Tur augšā mīt odzes. Tādu mazu kaķi kā tu kodiens var nogalināt! – Ugunssirds žigli nolaizīja mazulītes pakausi. – Nāc! Iesim apskatīt Pērkontaku.

Pelēcīte uzreiz pārstāja trīcēt. – Pērkontaku?

– Jā, – Ugunssirds atņaudēja. – Nāc līdzi! – Viņš veda Ogļuķepu caur papardēm pa taku, kas meta līkumu Čūsku klintīm un aizveda uz to meža daļu, caur kuru kā cieta, pelēka akmens upe vijās Pērkontaka.

Ugunssirds ar vienu aci uzmanīja Ogļuķepu, kad viņi paskatījās ārā no meža. Trīsošā astīte vēstīja, ka mazā izmisīgi vēlas zagties uz priekšu un paostīt Pērkontaku. Ugunssirds ausu iekšvilnu sakustināja pazīstama rēkoņa, un viņš juta, kā zem ķepām nodreb zeme. – Paliec, kur esi! – runcis brīdināja. – Tuvojas briesmonis.

Ogļuķepa pavēra muti. – Pē! – viņa ieņaudējās un, saraukusi deguntiņu, pieglauda ausis. Dārdoņa tuvojās, un pie apvāršņa parādījās kāds apveids. – Vai tas ir briesmonis? – viņa vaicāja. Ugunssirds pamāja.

Nezvēram tuvojoties, tumšpelēkā kaķenīte izlaida nagus un ieķērās zemē. Viņa cieši aizmiedza acis, kad šausmonis aizjoņoja garām, sagriežot gaisu ap viņiem pērkonīgā aukā. Ogļuķepa turēja ciet plakstus, līdz skaņa bija pagaisusi tālumā.

Ugunssirds pakratīja galvu, lai aizgainītu no garšas receptoriem neganto smirdoņu. – Paošņā gaisu, – viņš ieņaudējās. – Vai jūti vēl kaut ko, ne tikai Pērkontakas smaku? – Viņš nogaidīja, kamēr Ogļuķepa pacēla galvu un vairākkārt dziļi ieelpoja.

Pēc brīža kaķenīte ieņaudējās: – Šo smārdu es atceros no tās reizes, kad mūsu apmetnei uzbruka Zvaigžņulauska. Un tā oda arī tie kaķēni, ko viņš nozaga – tad, kad tu pārvedi viņus atpakaļ. Tas ir Ēnas klans! Vai tur aiz Pērkontakas ir viņu teritorija?

– Jā, – Ugunssirds atbildēja. Viņa kažoks nokņudēja, iedomājoties, ka viņš atrodas tik tuvu naidīga klana teritorijai. – Labāk iesim prom no šejienes.

Runcis nolēma vest Ogļuķepu mājās pa garāko ceļu gar divkājaino mītni, lai viņa redzētu Augstpriedes un Kokgrieztavu.

Rikšojot caur slaido priedīšu mežu, divkājaino midzeņa smārds darīja Ugunssirdi nemierīgu, lai arī viņš pats kaķēna dienās bija dzīvojis tepat netālu. – Nezaudē modrību, – runcis brīdināja Ogļuķepu, kura zagās uz priekšu turpat blakus. – Dažreiz divkājainie te nāk pastaigāties ar suņiem.

Abi kaķi pieplaka pie zemes zem kokiem un nopētīja žogu, kas apjoza divkājaino teritoriju. Dzestrais gaiss uzvēdīja smaržu, kas Ugunssirdī modināja senu siltuma sajūtu, lai arī viņš nezināja, kāpēc tā.

– Paskaties! – Ogļuķepa ar degunu norādīja uz kaķeni, kas tipināja tālāk mežā. Gaišbrūni svītrotajai svešiniecei bija spoži balta krūteža un priekšķepas. Viņas vēders bija piebriedis un smags no mazuļiem.

– Mincene! – Ogļuķepa nicīgi nošņaukājās, uzbozusi spalvu. – Dzenam šo projām!

Ugunssirds bija domājis, ka, ieraugot Pērkona klana teritorijā svešinieku, viņš sajutīs parasto agresijas uzplūdu, taču spalva stāvus necēlās. Kaut kāda pašam nesaprotama iemesla dēļ runcis zināja, ka šī kaķene viņus neapdraud. Iekams Ogļuķepa paguva uzbrukt, rudais runcis apzināti ar sānu pieskārās kraukstošai papardei.

Izdzirdusi čaboņu, svešā pacēla galvu; kaķenes acis izbrīnā iepletās, tad viņa apsviedās un neveiklā gaitā aizgāzelējās prom, ārā no meža. Jau pēc mirkļa kaķe smagnējām kustībām pārrausās pār vienu no divkājaino žogiem.

– Žurku milti! – Ogļuķepa gaudās. – Es gribēju viņu padzenāt! Varu derēt, ka Mālķepa gan šodien būs simt reižu dzinies kaut kam pakaļ!

– Jā, taču viņš droši vien nebija par mata tiesu no odzes zobiem, – Ugunssirds atbildēja, notrīsinādams asti un norādīdams ar to uz mācekli. – Bet nu nāc, man sāk gribēties ēst.

Ogļuķepa soļoja skolotājam nopakaļ cauri Augstpriedēm, kaut ko purpinādama par skujām, kas duras ķepu spilventiņos. Ugunssirds brīdināja kaķenīti, lai netrokšņo, jo šajā meža daļā nebija pameža, kur paslēpties, un viņš, kā jau ikviens klana kaķis, nejutās labi tik atklātā vietā. Abi gāja pa vienu no kokēdāja izdzītajām, smirdīgajām vagām un apstājās pie Kokgrieztuves. Valdīja klusums; Ugunssirds zināja, ka tā būs vēl līdz nākamajam zaļlapim. Pagaidām par mežā mītošo briesmoni atgādinās tikai pēdas – dziļas, platas un zemē iesalušas.

Kad viņi pārradās apmetnē, Ugunssirds jutās pārguris; muskuļi vēl smeldza pēc garā ceļojuma ar Vēja klanu. Arī Ogļuķepa izskatījās gurda. Kaķenīte apspieda žāvas un aiztecēja uzmeklēt Mālķepu.

Ugunssirds pamanīja, ka blakus nātru pudurim viņam māj Pelēksvēdra.

– Ņem, es tev atnesu medījumu! – pelēcis ieņaudējās un, uzāķējis nagā beigtu peli, pameta to draugam.

Ugunssirds saķēra peli zobos un atlaidās blakus pelēkajam runcim. – Vai bija laba diena? – viņš pilnu muti nomurmināja.

– Labāka nekā vakardiena, – pelēkais runcis atbildēja. Ugunssirds bažīgi pavērās uz viņu, bet draugs turpināja: – Vispār man patika. Mālķepa ir ļoti kārs uz mācībām, tas nu ir acīm redzams!

– Ogļuķepa arī. – Ugunssirds atsāka košļāt.

– Iedomājies, – pelēcis mirdzošām acīm turpināja, – es nezin cik reižu aizmirsu, ka esmu skolotājs, nevis māceklis!

– Es arī, – Ugunssirds atzinās.

Runči mija mēles, līdz uzlēca mēness un nakts aukstums iedzina viņus migā. Pelēksvēdra jau pēc dažiem mirkļiem sāka krākt, bet Ugunssirds nez kāpēc jutās gluži mundrs. Prātā visu laiku no jauna atplaiksnīja grūsnās kaķenes tēls, un, lai arī viņu ieskāva pazīstamās Pērkona klana smaržas, nāsīs kavējās maigais minces aromāts.

Visbeidzot runcis iemiga, bet visos sapņos viņam sekoja tā pati smarža. Taču tad Ugunssirds redzēja sapni par saviem kaķēna laikiem. Viņš atminējās, kā bija gulējis mātei pie vēdera, kopā ar brāļiem un māsām saritinājies guļvietā, vēl mīkstākā par visām meža sūnām. Un arī tur bija jūtama tā pati kaķenes smarža.

Ugunssirds atvēra acis, piepeši iztrūcies no miega. Protams! Kaķene, ko viņš bija redzējis mežā... tā bija viņa māsa!

10. NODAĻA

Ugunssirds pamodās rītausmā. Prātā joprojām skaidri vīdēja māsas tēls. Runcis izspraucās no migas, cerēdams, ka dienas gaitas novirzīs domas uz ko citu. Atkal bija auksts, sarmots rīts. Netālu no apmetnes ieejas gaidīja Sniegputenis un Garaste; abi dzīrās doties patruļā. Ceļā pie viņiem garām aiztipināja Peļāda, ar mundru ņaudienu sveicinādama Ugunssirdi. Sniegputenis pasauca Smilšuķepu, un tā izbrāzās no migas īstajā brīdī, lai vēl paspētu panākt patruļu, kad tā devās ārā no apmetnes. Tādu ainu Ugunssirds bija redzējis jau daudzas reizes, bet šoreiz viņam nemaz negribējās pievienoties biedriem, kas aizdipināja prom pa rīta svaigumā atspirgušo mežu.

Rudais runcis aizsoļoja pāri klajumam, prātodams, vai Ogļuķepa jau ir pamodusies. Pa šauro mazuļu migas ieeju nupat spraucās ārā Svītruseja. Viņai sekoja raibs kaķēns, aiz tā – vēl viens. Trešais – gaiši pelēks ar tumšākiem plankumiem nekā pārējiem – velšus izvēlās laukā un nokrita gar zemi.

Svītruseja pacēla kaķēnu aiz čupra un saudzīgi nolika to atkal uz kājelēm. Kaķenes maigums atsauca Ugunssirds atmiņā sapni. Droši vien māte tāpat bija darījusi ar viņu. Runcis zināja, ka Svītrusejas ceturtais kaķēns nomira drīz pēc piedzimšanas, un šķita, ka pārējos kaķene mīl vēl dedzīgāk.

Ugunssirdi dziļi aizskāra piepeša skaudība, iedomājoties, ka visiem šejienes kaķiem ir kopīgs tas, kā viņam nav, – viņi visi bija dzimuši klanā. Ugunssirds allaž bija lepojies ar savu lojalitāti klanam, kas bija viņu pieņēmis un dāvājis dzīvi, kādu viņš kā mincis nekad nebūtu iepazinis. Viņš joprojām juta tādu pašu uzticību un būtu gatavs atdot dzīvību, lai sargātu Pērkona klanu, taču neviens no klana kaķiem nedz saprata, nedz cienīja viņa izcelsmi. Runcis bija pārliecināts, ka vakar redzētā kaķene gan saprastu. Sirds iesmeldzās, prātojot, kādas varētu būt viņu kopīgās atmiņas.

Rudais runcis izdzirda aiz muguras Pelēksvēdras smagos soļus un pagriezās, lai sasveicinātos ar draugu; viņš ar degunu pieskārās pelēča degunam un jautāja: – Vai tu varētu šodien paņemt Ogļuķepu?

Pelēksvēdra uzmeta draugam piesardzīgu skatienu. – Kāpēc?

– Ak, nekā svarīga jau nav, – Ugunssirds atbildēja, cik nevērīgi vien spēdams. – Gribēju tikai pārbaudīt kaut ko vakar redzētu. Bet paturi Ogļuķepu acīs, viņa diez ko neklausa pavēlēm. Nenolaid no viņas ne acu, citādi jozīs uz visām pusēm uzreiz.

Pelēksvēdras ūsas uzjautrinājumā noraustījās. – Izklausās pēc īsta nemiera gara! Nekas, Mālķepam tas nāks tikai par labu. Viņš nekad nemēdz nekur skriet, iepriekš visu kārtīgi neapdomājis.

– Paldies, Pelēksvēdra! – Ugunssirds aizlēkšoja uz apmetnes izeju, iekams draugs būtu atcerējies pajautāt, kurp viņš dodas.

Kad caur kokiem jau varēja saskatīt divkājaino mītni, Ugunssirds pieplaka pie zemes un, atvēris muti, ieelpoja dzestro rīta gaisu. Pērkona klana patruļu nekur tuvumā nemanīja, arī divkājaino smārds nebija jūtams. Kaķis mazliet atslāba.

Viņš lēni tuvojās divkājaino žogam, aiz kura bija redzējis nozūdam svešo kaķeni. Brīdi viņš kavējās pie tā un skatījās apkārt, vēlreiz paostīdams gaisu. Tad Ugunssirds atspērās un vienā vieglā palēcienā piezemējās uz staba. Divkājainos nekur nemanīja – tikai tukšu dārzu ar raksturīgajiem, spēcīgi smaržojošajiem augiem.

Uz staba Ugunssirds jutās viegli ievainojams. Turpat virs galvas zemu līka zars. Lapas bija nobirušas, bet paslēpties būtu viegli. Runcis klusītēm uzrāpās uz zara un nogūlās gaidīt, cieši piespiedies pie raupjās mizas.

Ugunssirds redzēja, ka divkājaino mītnes durvīs ir iebūvēta lūka. Kaķēna dienās arī viņš bija izmantojis tieši tādu pašu. Runcis cieši raudzījās uz to, cerēdams, ka kuru katru brīdi parādīsies māsas seja. Rīta debesīs lēnām pacēlās saule, bet viņam gaidot kļuva auksti. Miklais zars atņēma ķermenim siltumu. Varbūt divkājainie turēja māsu iesprostotu mājā? Galu galā viņai drīz bija gaidāmi kaķēni. Runcis nolaizīja ķepu un iedomājās, vai būtu prātīgāk atgriezties apmetnē.

Piepeši kaut kas skaļi nograbēja. Ugunssirds pacēla skatienu un ieraudzīja pa lūku izlecam to pašu kaķeni. Spalva uz muguras kniesa gaidās, un runcis tik tikko savaldījās, uz līdzenas vietas nenolēcis lejā dārzā. Ugunssirds zināja, ka māsu izbiedēs tāpat, kā bija izbiedējis vakar. Viņš vairs neoda pēc draudzīga minča, bet pēc mežakaķa.

Runcis nogaidīja, līdz viņa nonāca zāliena malā, tad aizlīda līdz zara galam, nošļūca lejā uz žoga un nedzirdami klusu nolēca zemāk augošajos krūmos. Kaķenes aromāts lika joņiem atgriezties vakardienas sapnim.

Kā lai piesaista māsas uzmanību, viņu neizbiedējot? Ugunssirds izmisīgi domāja, cenzdamies atminēties viņas vārdu, bet spēja atcerēties tikai pats savu minča vārdu. Runcis klusi uzsauca no krūmiem: – Tas esmu es, Rūsiņš!

Kaķene apstājās kā zemē iemieta un paskatījās apkārt. Ugunssirds dziļi ievilka elpu un izlīda ārā no krūmāja.

Gaišās kaķenes acis šausmās iepletās. Ugunssirds zināja, kādu viņa to redz, – stiegrainu un mežonīgu, ar asu meža smārdu kažokā. Kaķene uzboza spalvu un nešpetni iešņācās. Runci gluži neviļus iespaidoja tāda drosme.

Tajā pašā mirklī viņš atcerējās māsas vārdu. – Princese! Tas esmu es, Rūsiņš – tavs brālis! Vai tu mani atceries?

Princese joprojām bija saspringta. Ugunssirds nosprieda, ka viņa prāto, kā gan svešs kaķis varētu zināt viņas un brāļa vārdus. Runcis padevīgi pieplaka pie zemes, un viņa krūtīs brieda cerība; bailes Princeses sejā pamazām nomainīja ziņkārība.

– Rūsiņ? – kaķene piesardzīgi paostīja gaisu, plati iepletusi acis. Ugunssirds uzmanīgi spēra soli uz priekšu. Princese nepakustējās, tāpēc viņš pavirzījās vēl tuvāk. Māsa palika stāvam, līdz viņš bija nieka peles garuma attālumā.

– Tu nesmaržo kā Rūsiņš, – kaķe ieņaudējās.

– Es vairs nedzīvoju pie divkājainajiem. Mitinos mežā pie Pērkona klana. Tagad man ir viņu smarža. – Viņa droši vien par klaniem nekad neko nav dzirdējusi, Ugunssirds attapās, atcerēdamies, cik pats bija naivs, iekams mežā nebija sastapis Pelēksvēdru.

Princese pastiepa degunu un uzmanīgi to paberzēja pret brāļa vaigu. – Bet mūsu mātes smaržu arī vēl var just, – viņa it kā pie sevis nomurmināja. Māsas sacītais iepriecināja Ugunssirdi, taču tad Princese samiedza acis un spēra soli atpakaļ, neuzticīgi pieglaudusi ausis. – Kāpēc tu esi te? – viņa noprasīja.

– Vakar ieraudzīju tevi mežā, – Ugunssirds paskaidroja. – Man bija jāatgriežas, lai ar tevi aprunātos.

– Kāpēc?

Ugunssirds pārsteigts viņu uzlūkoja. – Tāpēc, ka tu esi mana māsa. – Princesei taču arī bija kādas jūtas pret viņu?

Kaķene viņu brīdi pētīja. Ugunssirdij par atvieglojumu, atturīgā sejas izteiksme izgaisa. – Tu esi ļoti vājš, – viņa nosodoši sacīja.

– Varbūt esmu tievāks par minčiem, bet salīdzinājumā ar citiem klana... mežakaķiem gan ne, – Ugunssirds atbildēja. – Vakarnakt sapnī jutu tavu smaržu. Sapņoju par tevi un mūsu brāļiem un māsām un... – viņš aprāvās. – Kur ir mūsu māte?

– Viņa joprojām dzīvo pie saviem mājļaudīm, – Princese atbildēja.

– Un kā...

Kaķene uzminēja, ko viņš grasās jautāt. – ...kā klājas pārējiem brāļiem un māsām? Vairums dzīvo tepat netālu. Es tos šad un tad redzu viņu dārzos.

Brīdi abi sēdēja klusēdami, tad Ugunssirds pajautāja: – Vai atceries mīksto oderi mātes groziņā? – Viņš sajuta niecīgu kauna uzplaiksnījumu par to, ka ilgojas pēc tādām minču ērtībām, bet Princese iemurrājās: – O jā! Kaut es tādu varētu dabūt, kad pati laidīšu pasaulē kaķēnus!

Ugunssirds neērtības izjūta izplēnēja. Bija labi runāt par tik maigām atmiņām, nekaunoties par to. – Vai tas būs tavs pirmais metiens?

Princese pamāja ar galvu; viņas acīs pazibēja nedrošība. Ugunssirdi pārņēma līdzjūtība. Lai arī viņi bija viena vecuma, māsa šķita ļoti jauniņa un naiva. – Viss būs kārtībā, – runcis ieņaudējās, atcerēdamies Svītrusejas kaķēnu piedzimšanu. – Izskatās, ka tavi divkājainie par tevi labi rūpējas. Esmu pārliecināts, ka mazuļi būs veseli un viss izdosies.

Kaķene pienāca tuvāk un piespiedās brālim pie sāna; Ugunssirds sajuta dziļu saviļņojumu. Pirmo reizi kopš savām kaķēna dienām viņš izbaudīja to, ko klana kaķi laikam uztvēra kā pašu par sevi saprotamu: radu tuvību, saikni, ko veidoja piedzimšana un pārmantojamība.

Piepeši Ugunssirds vēlējās, kaut māsa zinātu par viņa tagadējo dzīvi. – Vai tu kaut ko zini par klaniem?

Princese neizpratnē uzlūkoja brāli. – Tu pieminēji Pērkona klanu.

Runcis pamāja. – Kopā ir četri klani. – Viņš turpināja, vārdiem pašiem veļoties ārā no mutes. – Klanā mēs visi rūpējamies cits par citu. Jaunākie kaķi medī vecākajiem, karotāji sargā medību laukus no citiem klaniem. Es visu zaļlapi trenējos, lai kļūtu par karotāju. Tagad man ir pašam sava mācekle. – Pēc māsas mulsās sejas izteiksmes runcis redzēja, ka viņa nesaprot visu dzirdēto, taču viņas acis priekā iemirdzējās.

– Izklausās, ka tu esi laimīgs savā tagadējā dzīvē, – Princese ar apbrīnu ieņaudējās.

No mājas atskanēja divkājainā sauciens. Ugunssirds nekavējoties paspruka zem tuvākā krūma.

– Man jāiet, – Princese sacīja. – Ja neatgriezīšos, manējie uztrauksies, un man ir jābaro daudz sīku mutīšu. Jūtu, kā viņi iekšā kustas. – Kaķe uzmeta maigu skatienu savam piebriedušajam vēderam.

Ugunssirds palūkojās ārā no krūma apakšas. – Ej vien! Man tāpat jāatgriežas pie klana. Bet es atkal nākšu tevi apraudzīt.

– Jā, es priecātos! – Princese uzsauca pār plecu. Viņa jau tecēja atpakaļ uz savu divkājaino mītni. – Paliec sveiks!

– Drīz tiksimies! – Ugunssirds attrauca. Māsa nozuda skatienam, un viņš dzirdēja, kā tai aiz muguras aizveras lūka.

Kad dārzā iestājās klusums, Ugunssirds caur krūmiem aizlavījās pie žoga un, pārlēcis tam pāri, ieskrēja mežā. Prātā drūzmējās atmiņas par kaķēna dienās sajustām smaržām, kuras piepeši šķita īstākas par meža aromātiem, kas virmoja visapkārt.

Ugunssirds apstājās uz kraujas un raudzījās lejup uz Pērkona klana apmetni. Runcis vēl nejutās gatavs atgriezties, jo raizējās, ka tur viss šķitīs svešāds. Iešu pamedīt, viņš nodomāja. Par Ogļuķepu vēl kādu laiku gluži labi gādās Pelēksvēdra, un papildu medījums klanam nāktu tikai par labu. Ugunssirds pagriezās un devās atpakaļ mežā.

Beidzot atgriezies apmetnē, viņš nesa mutē ūdensžurku un meža balodi. Saule jau rietēja; klana kaķi sanāca kopā uz vakara maltīti. Pelēksvēdra viens pats tupēja pie nātru pudura, un viņam pie ķepām gulēja branga žubīte. Ugunssirds pamāja draugam un aiztecēja pāri klajumam pie jau savāktā medījuma kaudzes.

Dižakmens pakājē samiegtām acīm sēdēja Tīģernags. – Ievēroju, ka Ogļuķepa šo dienu pavadīja kopā ar Pelēksvēdru, – viņš ieņaudējās, kad Ugunssirds iemeta savu medījumu kaudzē. – Kur tu biji?

Rudais runcis ielūkojās barvedes vietniekam acīs. – Šī šķita laba diena medībām – pārāk laba, lai to nosviestu zemē, – viņš strauji pukstošu sirdi atbildēja. – Klanam šobrīd vajag tik daudz medījuma, cik vien iespējams.

Tīģernags paklanīja galvu; viņa acis aizdomās satumsa. – Jā, bet mums ir vajadzīgi arī cīnītāji. Tu esi atbildīgs par Ogļuķepas apmācību.

– Es saprotu, Tīģernag, – Ugunssirds noņaudēja un godbijīgi nolieca galvu. – Rīt es ņemšu viņu līdzi.

– Labi. – Tumšais runcis pagrieza galvu un pārlaida skatienu apmetnei. Ugunssirds paņēma peli un gāja ēst blakus Pelēksvēdram.

– Vai atradi to, ko meklēji? – draugs izklaidīgi apjautājās.

– Jā. – Ugunssirds bēdājās, redzot skumjas viņa acīs. – Vai tu joprojām domā par to Upes klana karotāju?

– Cenšos nedomāt, – Pelēksvēdra klusi atbildēja. – Bet vienatnē nespēju aizmirst par Mizassejas pareģojumu – velto nāvi un gaidāmām nepatikšanām...

– Ņem, – Ugunssirds viņu pārtrauca un pastūma Pelēksvēdram peli. – Izskatās, ka no tās žubītes spalvas vien būs, un es neesmu īpaši izsalcis. Mainīsimies? – Draugs uzmeta viņam pateicīgu skatienu, abi apmainījās ar maltīti un sāka ēst.

Krimzdams žubīti, Ugunssirds pārlaida skatienu klajumam. Viņš pamanīja Smilšuķepu un Zemesķepu pie mācekļu migas. Zemesķepa pašlaik plosīja trusi. Ugunssirds uztvēra Smilšuķepas skatienu, bet kaķene novērsās.

Ogļuķepa zvilnēja turpat pie vecā celma, kur rudais runcis mācekļa dienās bija ieturējis neskaitāmas maltītes. Kaķenīte dedzīgi čaloja ar Mālķepu, kurš brīdi pa brīdim paklanīja galvu, plūkādams zvirbuļa spalvas. Redzot, cik nepiespiesti kopā atpūšas abi jaunie kaķi – brālis un māsa –, Ugunssirds atkal atcerējās Princesi, un pirmo reizi pierastās klana ainas darīja runci nemierīgu. Pirms atgriešanās apmetnē viņš bija rūpīgi nomazgājis no kažoka māsas aromātu, taču tieši viņas smarža kavējās nāsīs tagad, kad saule pazuda aiz apvāršņa. Ugunssirds bija atradis tuvību, kādas viņam pietrūka, taču tā arī bija saasinājusi vientulību, kas līdz šim nenoteikta un vārdā nenosaukta bija mitusi sirdī. Vai man un Princesei kopējās senās atmiņas būs stiprākas par uzticību klanam?

11. NODAĻA

– Atkal būs saulaina diena! – Ugunssirds murrājot uzrunāja Pelēksvēdru, juzdams, kā ugunīgi rudais kažoks iemirdzas rīta saules blāzmā. Laiks bija labs, tāpēc runcis gandrīz katru dienu bija apciemojis Princesi, slepus aizlavoties pie māsas starp patruļām, medīšanu un apmācības treniņiem. Pašlaik Ugunssirds un Pelēksvēdra soļoja pa īso taku, kas veda uz smilšaino ieplaku – tur viņus gaidīs Ogļuķepa un Mālķepa.

– Jācer, ka visu lapkriti pieturēsies skaidrs laiks, – Pelēksvēdra atņaudēja. Ugunssirds zināja, cik ļoti draugam ar biezo kažoku derdzas lietus: ja pelēkā runča spalva samirka, tā pilnīgi pieplaka pie auguma un turējās mitra vēl ilgi pēc tam, kad Ugunssirds pavilna jau bija izžuvusi.

Abi karotāji nonāca ieplakā tieši tobrīd, kad Ogļuķepa metās apsarmojušu lapu kaudzē un tās pašķīda uz visām pusēm. Kaķenīte lēca un virpuļoja, lai vienu lapu noķertu, iekams tā piezemējas.

Ugunssirds un Pelēksvēdra uzjautrināti saskatījās.

– Ogļuķepa vismaz būs iesildījusies un gatava šodienas uzdevumam, – Pelēksvēdra noteica.

Mālķepa pielēca kājās un platām acīm uzlūkoja skolotāju. – Labrīt, Pelēksvēdra! – viņš ieņaudējās. – Kāds ir šodienas uzdevums?

– Medības, – pelēkais runcis atbildēja un iznāca ieplakā. Ugunssirds viņam sekoja.

– Kur? – Ogļuķepa ņaudēja, veikli pieskriedama klāt. – Ko mēs medīsim?

– Mēs dosimies uz Saules klintīm, – Ugunssirds atbildēja, piepeši juzdamies tikpat sajūsmināts kā mācekle. – Un medīsim visu, ko varēsim noķert.

– Es gribētu nomedīt ūdensžurku, – Ogļuķepa paziņoja. – Nekad neesmu tādu ēdusi.

– Baidos, ka viss, ko šodien noķersim, nonāks tieši pie veckaķiem, – viņu brīdināja Pelēksvēdra. – Taču esmu pārliecināts: ja tu mīļi palūgsi, viņi labprāt dalīsies.

– Nu labi, – Ogļuķepa piekāpās. – Uz kuru pusi ir Saules klintis? – Kaķenīte aizlēkšoja pāri klajumam un glūnēja mežā, izslējusi asti taisni gaisā.

– Uz šo pusi! – ieņaudējās Ugunssirds, mezdamies pretējā virzienā.

– Labi! – Ogļuķepa noauļoja lejā pa nogāzi, tad šāvās pāri klajumam līdz Ugunssirdij, šķiezdama lapas uz visām pusēm.

Pelēksvēdra palēcās un notvēra gar degunu lidojošu lapu. Apmierināti murrādams, viņš notrieca to zemē, bet tad pamanīja, ka Mālķepa skatās. – Ēe... nekad nevajag laist garām izdevību pavingrināties medīšanā, – pelēkais runcis žigli sacīja.

Četrotne devās pa pazīstamo smaržu iezīmēto taku uz Saules klintīm. Kad viņi iznāca atklātā vietā, saule jau bija virs kokiem. Priekšā no mīkstās zemes pacēlās klinšaina nogāze, kuras gludo virsmu izvagoja plaisas. To uzlūkojot, kaķiem bija jāsamiedz acis; pēc ēnainā meža šķita, ka plakanā klints virsma atstaro sauli ar žilbinošu kvēli.

– Tās ir Saules klintis, – Ugunssirds paziņoja, samirkšķinādams plakstus. – Nāciet!

– Murrr! Cik jauka sajūta! – Ogļuķepa sajūsminājās, tecēdama skolotājam nopakaļ augšup pa akmeni. Ugunssirds atskārta, ka māceklei taisnība: akmens pēc ledusaukstās meža zemes šķita patīkami silts.

Nonākuši augšā, kaķi atvilka elpu vietā, kur klinšainā pakalna tālākā nogāze krauji nolaidās mežā. Ugunssirds ieklausījās, vai sadzirdēs klusi urdzam upi, kas, aizsākusies kaut kur augstienē, šeit līkumoja gar Upes klana robežu. Straume skāra Saules klintis un tad aizvijās tālāk Upes klana teritorijā. Runcis tik tikko varēja saklausīt ūdens čalas – varbūt pēc ieilgušā sausuma upē bija maz ūdens.

Ugunssirds izstaipījās, baudīdams klints siltumu un saules maigumu kažokā. Viņš aizvēra acis, juzdamies lepns, ka guļ vietā, kur bija nākušas sildīties jau neskaitāmas Pērkona klana kaķu paaudzes un par kuru tās bija sīvi cīnījušās.

Pie viņa pienāca Pelēksvēdra. – Nāciet, – viņš uzrunāja abus mācekļus. – Izmantosim sauli, cik varam, kamēr vēl ir tāda iespēja. Priekšā ir gana daudz aukstu, lietainu dienu. – Jaunie kaķi nogūlās blakus skolotājiem un sāka murrāt, siltumam caur kažoku sasniedzot ādu.

– Vai šeit gāja bojā Sarkanaste? – Mālķepa pajautāja.

– Jā, – Ugunssirds piesardzīgi atbildēja.

– Un Tīģernags te atrieba viņa nāvi, nogalinot Ozolsirdi? – taujāja Ogļuķepa.

Ugunssirds spalva nokņudēja, atceroties, ko par šo kauju bija stāstījis Kraukļaķepa: ka Sarkanaste bijis atbildīgs par Ozolsirds nāvi un Tīģernags nogalinājis Sarkanasti – sava paša klana barvedes vietnieku. Ugunssirds aizgaiņāja šīs uztraucošās domas un vienkārši atteica: – Šī ir īstā vieta. – Abi mācekļi apklusa un ar apbrīnu vērās uz krauju.

Pēkšņi Ugunssirds kaut ko izdzirdēja un saausījās. – Kuš! – viņš iešņācās. – Ko jūs dzirdat?

– Man šķiet, tādu kā skrapstēšanu, – Mālķepa iečukstējās.

– Tā varētu būt ūdensžurka, – Pelēksvēdra nomurmināja. – Vai vari noteikt, no kurienes skrapstēšana atskan?

– No turienes! – Ogļuķepa ieņaudējās, pielēkdama ķepās. Troksnis kļuva drudžains un tad pavisam pagaisa.

– Man šķiet, tevi sadzirdēja, – bilda Ugunssirds. Ogļuķepa izskatījās gluži satriekta, bet Mālķepa uzjautrināti murrāja par māsas lempīgo izgāšanos.

– Tas nekas, – noņaudēja Pelēksvēdra. – Tagad jūs zināt, ka ir labāk pielavīties klusi – īpaši ūdensžurkām. Tās ir žiglas!

– Sēdi un klausies, – pamācīja Ugunssirds. – Nākamajā reizē, kad kaut ko sadzirdēsim, izdomā, no kurienes troksnis nāk, un tad lēnītēm sāc lavīties uz to pusi. Pele varbūt sadzirdētu pat spalvas sakustēšanos, tāpēc jāliek tai domāt, ka trokšņotājs ir tikai vējš, kas šalko ap klinti.

Kaķi palika uz vietas, un neviens neuzdrīkstējās kustēties, līdz atsākās tā pati skrapstēšana. Ugunssirds saslietām ausīm piecēlās kājās un lavījās uz priekšu, bez skaņas likdams ķepu aiz ķepas, līdz nonāca pie nelielas plaisas, kas stiepās pār klinti. Viņš apstājās. Skrapstināšanās turpinājās. Runcis metās uz priekšu un, ielaidis priekšķepu plaisā, izķeksēja ārā tauku ūdensžurku, ko nometa saulē uz akmens. Dzīvnieciņš krītot iespiedzās, bet atsitiens to apdullināja, un Ugunssirds žigli piebeidza savu medījumu.

– Oho! – Ogļuķepa izdvesa. – Es arī tā gribu!

– Neuztraucies, gan tev tādu izdevību vēl būs diezgan. Pagaidām iesim atpakaļ uz mežu, – Pelēksvēdra mudināja.

– Vai tad mēs vairs nemedīsim? – Ogļuķepa protestēja.

– Vai dzirdēji ūdensžurkas kviecienu? – Ugunssirds jautāja. Kaķenīte pamāja ar galvu. – Nu, lūk, to šeit dzirdēja arī visi pārējie dzīvnieki. Tagad medījums kādu laiku slēpsies. Man vajadzēja noķert un piebeigt žurku, iekams tā paguva iepīkstēties.

Pelēksvēdram uzjautrinājumā notrīsēja ūsas. – Es nemaz negrasījos neko sacīt, – viņš nomurrāja.

Ugunssirds paņēma zobos beigto ūdensžurku, un kaķi kopā devās lejup pa nogāzi, lai turpinātu ceļu cauri mežam. Pēc Saules klinšu siltuma mežā šķita salti, lai arī nu jau tuvojās saulesvidus. Pie Upes klana robežas Ugunssirds saoda svaigas pēdas. Tālāk zeme tiecās lejup, pretim upei.

Gaisā virpuļodama krita lapa, tuvojoties Mālķepam. Runčuks uzreiz palēcās gaisā un satvēra to ķepās. Viņš piezemējās, izskatīdamies varen apmierināts ar sevi.

– Malacis! – Pelēksvēdra uzsauca. – Tev arī ar ūdensžurkām nebūs nekādu grūtību! – Nu Mālķepa izskatījās divtik apmierināts.

– Brangi ķerts, Mālķepa! – Ogļuķepa ieņaudējās un ar degunu iebikstīja brālim plecā, iekams pagriezties un paskatīties lejup uz mežaino nogāzi.

– Šodien upe ir visai klusa, – Ugunssirds neskaidri nomurmināja; runāt traucēja ūdensžurka zobos.

– Tas tāpēc, ka tā ir aizsalusi! – aizrautīgi iesaucās Ogļuķepa. – Es redzu caur kokiem!

Ugunssirds nometa ūdensžurku. – Aizsalusi? Pavisam? – Viņš ieskatījās ciešāk; aizas dibenā salti un stingi vizuļoja upe. Vai Ogļuķepai varētu būt taisnība? Ugunssirdij uztraukumā iekņudējās ķepas. Viņš vēl nekad nebija redzējis upi aizsalušu.

– Vai varam paskatīties? – Ogļuķepa dīdījās un, nesagaidījusi atbildi, aizjoņoja garām iezīmētajai robežai. Ugunssirds priecīgais satraukums pārauga izbailēs, noskatoties, kā sīkā, tumši dūmakainā kaķenīte nozūd Upes klana teritorijā. Viņš neuzdrīkstējās mācekli saukt, jo negribēja pievērst tuvumā varbūt esošo Upes klana patruļu uzmanību. Bet Ogļuķepai bija jāatgriežas! Rudais runcis atstāja ūdensžurku turpat zemē un metās bēglei pakaļ ar Pelēksvēdru un Mālķepu uz papēžiem.

Ogļuķepu viņi panāca upes krastā. Straume bija gandrīz pilnībā aizsalusi, izņemot šauru, tumšu kanālu, kas žigli plūda starp divām platām ledus apmalēm. Ugunssirds notrīsēja, atceroties Baltnagu. Viņš jau grasījās ierosināt, ka jādodas prom, bet pamanīja Pelēksvēdras saslietās ausis.

– Ūdensžurka, – pelēkais karotājs iešņācās. Nudien – pa ledu netālu no krasta tipināja sīks grauzējs.

Ugunssirds uzmeta skatienu Ogļuķepai un Mālķepam, baidīdamies, ka mācekļi mēģinās notvert zvēriņu. Taču ne viens, ne otrs nekustējās. Rudais runcis uz mirkli sajuta atvieglojumu, bet tad viņa sirds salēcās, ieraugot, ka Pelēksvēdra mednieka straujumā izskrien uz ledus.

– Nāc atpakaļ! – Ugunssirds iešņācās.

Par vēlu. Ledus zem pelēkā runča ķepām šaušalīgi ievaidējās un lūza. Pelēcis izbīlī iekaucās un ievēlās ūdenī. Mirkli viņš neprātīgi kārpījās, bet tad pazuda upes saltajās, tumšajās dzīlēs.

Mālķepa pārbijies skatījās, un Ogļuķepa izmisumā ieņaudējās. Ugunssirds viņu neklusināja; viņš bija sastindzis šausmās un stingi vērās ūdenī tur, kur bija pazudis draugs. Vai Pelēksvēdra bija iesprostots zem ledus? Ugunssirds uzkāpa uz glāžainā upes vāka. Tas šķita auksts un slidens, skriet te nevarēja. Runci sagrāba panika, bet tad viņš sajuta spēju atvieglojumu, jo gabaliņu tālāk virs ūdens uznira slapja, pelēka galva.

Taču atvieglojums pārvērtās izbailēs, jo Ugunssirds redzēja, ka straume nes Pelēksvēdru tālāk, griežot un šūpojot viņu ledainajās skavās. Kaķa ķepas bezpalīdzīgi ķepurojās, instinktīvos centienus peldēt nomāca krāču negantais spēks. Ugunssirds joņoja līdzi pa krastu, lauzdamies cauri paparžu audzēm, bet Pelēksvēdra aizvien attālinājās.

Piepeši Ugunssirds izdzirda kaucienu pretējā krastā un apstājās. Tālāk lejup pa straumi uz ledus izlēca slaida, sudrabaini svītrota kaķene. Viņa viegliem soļiem aiztecēja pār sasalušo ūdens garozu un ieslīdēja upē priekšā Pelēksvēdram. Ugunssirds apstulbis noskatījās, kā kaķene spēcīgiem vēzieniem peld pret straumi, turēdamās tai pretī pārliecinātām, stiprām ķepu kustībām. Brīdī, kad pelēkais runcis peldēja garām, strīpaine viņu sagrāba zobos aiz kažoka.

Taču, Ugunssirdij par šausmām, straume pavilka abus kaķus zem ūdens. Viņš atkal metās skriet, neatraudams acis no upes. Kur abi bija palikuši? Nākamajā brīdī, šķeldama viļņus, virs upes parādījās sudrabaini svītrotā galva. Kaķene peldēja pret straumi un vilka Pelēksvēdru sev līdzi. Ugunssirds tik tikko spēja noticēt, ka tik slaida radība spēj peldēt ar tādu spēku. Svešiniece iecirta priekšķepas ledū tajā upes pusē, kur atradās rudais runcis, un viņas kakls neveikli izliecās, aiz čupra turot zobos Pelēksvēdru. Kaķe slīdēdama un šļūkādama izlīda no upes. Pelēksvēdra ļengani nokarājās, straumē griezdamies un valstīdamies, bet glābēja viņu turēja stingri.

Ugunssirds nošļūca pa krastu, pārlēkšoja pāri ledum un slīdēdams apstājās kaķenei blakus. Ne vārda neteicis, viņš pasniedzās un satvēra zobos draugu aiz kažoka. Kopā ar svešinieci viņi izvilka Pelēksvēdru ārā no ūdens krastā drošībā.

Ugunssirds noliecās, lai paraudzītu, vai draugs elpo. Ieraudzījis, ka Pelēksvēdras gludi pievilgušie, pelēkie sāni cilājas, viņš apskurba no atvieglojuma. Pelēksvēdra ieklepojās, iesprauslājās un izspļāva malku upes ūdens. Tad viņš palika nekustīgi guļam.

– Pelēksvēdra! – Ugunssirds dedzīgi ieņaudējās.

– Viss kārtībā, – pelēcis iesēcās. Ņaudiens skanēja vāri, taču mierinoši.

Ugunssirds nopūtās un apsēdās. Viņš uzlūkoja ciešāk sudrabaini svītroto kaķeni. Ap viņu vēdīja Upes klana aromāts. Ugunssirds nemaz nebrīnījās, ņemot vērā to, kā kaķe bija peldējusi. Svītraine viņu salti uzlūkoja, noskurinājās un apsēdās; kaķenes sāni smagi cilājās, viņai atvelkot elpu. Ūdens tecēja pār spīdīgo kažoku, it kā viņas augumu segtu pīļu spalvas.

Pelēksvēdra pagrieza galvu un uzlūkoja savu glābēju. – Paldies, – viņš nočērkstēja.

– Muļķis tāds! – kaķe iesprauslājās un pieglauda ausis. – Ko tu darīji manā teritorijā?

– Slīku. – pelēcis atteica.

Sudrabainā kaķene paraustīja ausis, un Ugunssirds pamanīja viņas acīs uzjautrinājumu. – Vai nevarēji slīkt savā teritorijā?

Pelēksvēdram notrīsēja ūsas. – Ā, bet kas tad mani tur glābtu?

Ugunssirdij aiz muguras kāds klusi ieņaudējās. Pagriezies viņš ieraudzīja augstāk krastā pie zāles kumšķa tupam Ogļuķepu. – Kur Mālķepa? – viņš jautāja.

– Jau nāk, – Ogļuķepa pamāja ar degunu; brālis nervoziem soļiem tuvojās pārējiem.

Ugunssirds nopūtās un pagriezās pret draugu. – Paklau, Pelēksvēdra, mums jātinas prom no šejienes!

– Zinu, – pelēcis pieslējās ķepās un pagriezās pret svešo kaķeni. – Vēlreiz paldies!

Kaķe graciozi pamāja ar galvu, taču uzšņāca: – Steidzieties, taisieties ka tiekat! – Viņa pameta skatienu pār plecu. – Ja tēvs zinātu, ka esmu izglābusi iebrucēju no Pērkona klana, viņš no manis pagatavotu oderi kaķēnu migai!

– Bet kāpēc tu to darīji?

Svītraine nodūra acis. – Mani vadīja instinkts. Es nespētu noskatīties, kā kāds kaķis noslīkst. Ejiet!

Ugunssirds piecēlās kājās. – Paldies! Ja tas spalvu kumšķis būtu noslīcis, man viņa pietrūktu. – Viņš piebikstīja Pelēksvēdram; draugs pat nebija izpurinājis kažoku, viņš bija izmircis līdz ādai. – Nāc, ejam atpakaļ uz apmetni. Tu pārsalsi!

– Labi jau labi, es nāku! – Pelēksvēdra ieņaudējās, taču, iekams sekot draugam augšup pa nogāzi, viņš pagriezās pret Upes klana kaķeni. – Kā tevi sauc? Es esmu Pelēksvēdra.

– Sidrabstraume, – viņa atbildēja un, aizlēkšojusi atpakaļ uz ledus, pārlēca pāri kanālam pretējā krastā.

Ugunssirds un Pelēksvēdra veda savus mācekļus prom papardēs uz robežas pusi. Rudais runcis nespēja neievērot, ka draugs ir atskatījies jau vairāk nekā vienreiz.

Arī Ogļuķepa to pamanīja; mazā, tumšpelēkā kaķenīte pacēla galvu – viņas acīs dancoja nebēdnīgas uguntiņas. – Tā nu gan bija glīta Upes klana kaķīte!

Pelēksvēdra rotaļīgi iepļaukāja palaidni, un tā aizskrēja pa priekšu.

– Nejoz prom! – Ugunssirds ar skaļu šņācienu brīdināja. Viņi joprojām atradās Upes klana teritorijā. Runcis nikni paglūnēja uz Ogļuķepu, kad kaķenīte apstājās, lai viņus pagaidītu. Ja nebūtu viņas, nekas tāds nebūtu atgadījies un Pelēksvēdra nebūtu slīcis. Viņš paskatījās uz slapjo draugu. Lai arī pelēkais karotājs bija izpurinājis kažoku, cik nu spēja, tas joprojām pilēja, un ūsu galos sāka augt lāstekas.

Ugunssirds pielika soli. – Vai viss kārtībā? – viņš jautāja Pelēksvēdram.

– K-k-k-ārtībā, – tas klabošiem zobiem atbildēja.

– Piedodiet man, – Ogļuķepa klusītēm ieņaudējās, rikšodama nopakaļ Ugunssirdij.

Runcis nopūtās. – Tā nebija tava vaina. – Viņš jutās tā, it kā pleciem uzgultu smaga raižu nasta. Kā viņi izskaidros notikušo klanam? Veckaķiem nebūs svaiga medījuma – vairs nebija laika iet pēc tās ūdensžurkas –, un Pelēksvēdra bija caurcaurēm izmircis. Ugunssirds nodrebēja, iedomājoties, cik maz trūka, lai viņš būtu zaudējis savu tuvāko draugu. Paldies Zvaignes klanam, ka tuvumā gadījās Sidrabstraume un izglāba Pelēksvēdru!

– Pie treniņu ieplakas upe vēl nav aizsalusi, – aiz muguras domīgi ieņaudējās Ogļuķepa.

– Ko? – Ugunssirds brīnījās, izrauts no drūmajām domām.

– Klanā droši vien nodomās, ka Pelēksvēdra iekrita ūdenī tur, – mācekle turpināja.

– Mēs varētu sacīt, ka viņš mums rādīja, kā zvejot zivis, – kaķenīte vēl piemetināja.

– Neesmu pārliecināts, vai kaut viens kaķis noticēs, ka Pelēksvēdra šādā laikā labprātīgi slapinātu ķepas, – Ugunssirds aizrādīja.

– Nu, es negribu, lai pārējie uzzina, ka mani bija jāglābj Upes klana kaķim! – draugs ieņaudējās, aizsvilstoties gluži kā agrāk. – Un mēs nedrīkstam nevienam teikt, ka atkal bijām Upes klana teritorijā.

Ugunssirds pamāja ar galvu. – Nāciet! – viņš ieņaudējās. – Atlikušo ceļu skriesim. Tas palīdzēs Pelēksvēdram sasildīties.

Kaķi aulekšiem šķērsoja Upes klana robežu un aizbrāzās garām Saules klintīm. Kad saule nogrima aiz koku galotnēm, viņi pietuvojās apmetnei.

Pelēksvēdras kažoks bija mazliet apžuvis, bet ūsās un astē vienalga karājās sīkas lāsteciņas.

Ugunssirds pirmais devās iekšā irbuleņu tunelī. Viņa sirds sažņaudzās, jo klajumā pretī skatījās Tīģernags.

Barvedes palīgs skarbi uzlūkoja rudo runci. – Nekāda medījuma? – viņš ieņurdējās. – Man šķita, ka jums šodien vajadzēja mācīt tos abus medīt. Pelēksvēdra, tu izskaties pussprādzis – vai tikai nebiji iekritis upē, ja jau esi tik slapjš? – Runča nāsis izpletās, un viņš izslējās pilnā augumā. – Tikai nesakiet, ka atkal bijāt Upes klana teritorijā!

12. NODAĻA

Ugunssirds pacēla galvu, jau grasīdamies kaut ko teikt, bet Ogļuķepa pasteidzās pirmā.

– Tā bija mana vaina, Tīģernag! – Kaķenīte bezbailīgi skatījās augšup uz svītraino runci. – Mēs medījām uz aizsalušā strauta pie mācību ieplakas – pie tā līkuma, kur ir dziļais atvars. Arī tur bija aizsalis. Es paslīdēju, Pelēksvēdra nāca man palīgā, bet ledus neizturēja viņa svaru un salūza, un viņš iekrita ūdenī. – Tīģernags raudzījās kaķenītes spožajās, dzidrajās acīs. Viņa piebilda: – Tur ir ļoti dziļš. Ugunssirdij nācās viņu izvilkt.

Ugunssirds sarāvās, atminoties sevi šausmās sastingušu stāvam krastā un raugāmies, kā pelēkais runcis pazūd zem ūdens.

Tīģenags pamāja ar galvu un uzmeta skatienu Pelēksvēdram. – Ej nu pie Dzeltzobes, kamēr vēl neesi nosalis līdz nāvei! – Pērkona klana barvedes palīgs piecēlās kājās un smagiem soļiem devās prom. Ugunssirds atviegloti nopūtās.

Pelēksvēdra nevilcinājās. Garais mājupskrējiens nebija līdzējis, viņam joprojām klabēja zobi. Runcis aizlēkšoja uz Dzeltzobes migu. Mālķepa uzmeta skatienu Ogļuķepai un rikšoja uz savu midzeni, astei pārgurumā smagi nokarājoties.

Ugunssirds paskatījās uz Ogļuķepu. – Vai tu vispār nemaz nebaidies no Tīģernaga? – viņš ziņkārīgi pajautāja.

– Kāpēc lai es baidītos? – kaķenīte izbrīnījās. – Tīģernags ir dižens karotājs. Es viņu apbrīnoju.

Nu protams, kāpēc gan lai tā nebūtu? – Ugunssirds nodomāja. – Tu labi melo, – viņš bargi uzrūca, visiem spēkiem pūlēdamies izturēties kā skolotājs.

– Nu, es gan cenšos nemelot, – Ogļuķepa taisnojās. – Man tikai šķita, ka šoreiz patiesība neko daudz nelīdzēs.

Bija jāatzīst, ka viņai ir zināma taisnība. Runcis lēni pašūpoja galvu. – Ej, sasildies!

– Jā, Ugunssirds! – Ogļuķepa pamāja un metās pakaļ Mālķepam.

Ugunssirds aiztecēja uz karotāju migu. Viņu uztrauca tas, cik viegli Ogļuķepai bija izdevies savērpt pasaciņu par to, kā Pelēksvēdra samērcējis kažoku. Taču viņš ticēja, ka viņa ir labsirdīga un godīga kaķene, un iedomājās par Kraukļaķepu – arī krietnu kaķi. Vai Kraukļaķepas stāstītais – ka Tīģernags nogalinājis Sarkanasti – arī bija tikai pasaciņa, kas draugam pasprukusi stāstīšanas karstumā? Ugunssirds aizdzina tādu domu. Toreiz sarunas laikā Kraukļaķepa bija pārbijies. Viņš acīm redzami ticēja tam, ko stāsta. Vai varēja būt, ka viņš bija tik nobijies, lai pamestu klanu?

Ugunssirds izvēlējās dažus gabalus svaigā medījuma, aiznesa pie nātru pudura un, iekārtojies tam blakus, sāka domīgi košļāt peli. Viņu darīja bažīgu apbrīna, kas bija jaušama Ogļuķepas balsī, viņai runājot par Tīģernagu. Tā vien šķita, ka viņš vienīgais uzskata – Pērkona klana barvedes palīgs nav gluži tāds, par kādu izliekas. Katrā ziņā Zvaigžņuzilgmes attieksme pret Tīģernagu nebija mainījusies. Kaķe pret viņu izturējās ar tādu pašu uzticību un cieņu kā vienmēr. Ugunssirds bezspēcīgu dusmu uzplūdā noplēsa vēl gabalu gaļas.

Kāds skaļi nošķaudījās, un rudais runcis pacēla galvu. Viņam tuvojās Pelēksvēdra.

– Kā tu jūties? – Ugunssirds pajautāja, kad pelēcis pienāca klāt; uzvēdīja Dzeltzobes zālīšu maisījuma aromāts.

Pelēksvēdra smagi apsēdās un ieklepojās.

– Pietaupīju tev ēdienu, – Ugunssirds ieņaudējās, pastumdams draugam brangu strazdu un ūdensžurku.

– Dzeltzobe saka, ka man jāpaliek apmetnē. Es esot saaukstējies, – Pelēksvēdra piesmakušā balsī atbildēja.

– Tas mani nepārsteidz. Kādas zāles tev izsniedza?

– Zeltpīpeni un lavandu. – Pelēkais runcis atlaidās zemē un sāka knibināties ap strazdu. – Man pietiks, – viņš nomurmināja. – Neesmu diez ko izsalcis.

Ugunssirds izbrīnījies pavērās uz draugu. Kas to būtu domājis, ka Pelēksvēdra kādreiz kaut ko tādu teiks. – Vai esi pārliecināts? – viņš jautāja. – Ēdamā vēl ir daudz.

Pelēksvēdra raudzījās lejup uz strazdu un klusēja.

– Vai esi pārliecināts? – Ugunssirds vēlreiz jautāja.

– Ko? – Pelēkais runcis izklaidīgi paskatījās uz draugu. – Ā, jā! – Pelēksvēdra noņaudēja.

Viņam noteikti ir drudzis, Ugunssirds domāja un pašūpoja galvu. Tomēr, pateicoties tai Upes klana kaķenei, draugs bija te.

* * *

Pēc dažām dienām Ugunssirds pamodies ieraudzīja, ka migā ir iekļuvusi lapkriša pirmā migla. Izlīdis ārā, viņš tik tikko spēja saskatīt klajuma otru malu. Runcis dzirdēja šurp steidzamies soļus, un no drūmās dūmakas iznira Peļāda.

– Tīģernags grib tevi satikt, – viņa ieņaudējās.

– Labi, paldies! – Ugunssirds pateicās. Viņu pārņēma izbailes. Vakar viņš bija aizlavījies pie Princeses. Vai Tīģernags bija to pamanījis?

– Kas tur? – aiz muguras iesēcās Pelēksvēdra. Viņš apsēdās blakus Ugunssirdij, nošķaudījās un sāka žāvāties.

– Tīģernags grib mani satikt. – Ugunssirds uzmeta draugam skatienu. – Tev jāguļ. – Viņš sāka raizēties par Pelēksvēdru. Nu jau viņam vajadzēja būt atlabušam. – Vai tu vakar atpūties?

– Cik nu varēju ar visu to klepošanu un šķaudīšanu, – Pelēksvēdra gaudās.

– Kāpēc nebiji savā vietā, kad es atgriezos pēc... – Ugunssirds saminstinājās, atcerējies, ka bija pavadījis pēcpusdienu sarunās ar Princesi, – ...apmācības?

– Domā, man te ir miers un klusums? – Pelēksvēdra ar galvu pameta uz migu. – Te augu dienu iekšā un ārā staigā karotāji! Atradu klusāku vietiņu, tas arī viss.

Ugunssirds jau dzīrās jautāt, kas tā par vietiņu, bet Pelēksvēdra ierunājās pirmais: – Interesanti, ko Tīģernags grib.

Rudajam runcim iekņudējās ķepas. – Iešu noskaidrot.

Miglā varēja neskaidri samanīt Tīģernaga un Sniegputeņa apveidus – abi runči sēdēja pie Dižakmens. Ugunssirds pietecēja pie viņiem, un tie pārtrauca sarunāties; barvedes palīgs viņu uzrunāja: – Ir pienācis laiks novērtēt Ogļuķepu un Mālķepu.

– Jau tagad? – Ugunssirds pārsteigumā ieņaudējās. Mācekļi vēl nebija trenējušies necik ilgi.

– Zvaigžņuzilgme grib redzēt, kā viņu apmācība virzās uz priekšu, īpaši tāpēc, ka Pelēksvēdra ir pārāk slims, lai trenētu Mālķepu. Ja Mālķepa atpaliks, barvedei tas jāzina, lai varētu izraudzīties citu skolotāju.

Ugunssirds pikti šaudīja asti. Pelēksvēdra taču drīz atspirgs! Būtu negodīgi uzticēt viņa pirmo mācekli kādam citam. – Es ik dienas ņemu Mālķepu līdzi, kad eju trenēties ar Ogļuķepu, – viņš žigli ieņaudējās.

Tīģernags uzmeta skatienu Sniegputenim un pamāja ar galvu. – Jā, bet tev tā ir pirmā mācekle. Tu uzņemies lielu atbildību, un Pērkona klanam ir vajadzīgi labi apmācīti karotāji.

Jā, jā, un es jau esmu tikai mincis, nevis klanā dzimis karotājs, Ugunssirds rūgti nodomāja. Viņš raudzījās lejup uz savām ķepām, juzdamies ļoti aizvainots. Neviens viņam nebija lūdzis noņemties ar Mālķepu; viņš ar abiem mācekļiem bija pamatīgi nopūlējies.

Tīģernags turpināja: – Sūti Mālķepu un Ogļuķepu medību uzdevumā – lai viņi iet cauri Augstpriedēm līdz pat divkājaino mītnei. Paturi abus acīs, paskaties, kā viņi medī, un ziņo man. Būs interesanti redzēt, cik daudz medījuma viņi ieliks kopīgajā kaudzē.

Sniegputenis piebilda: – Ja Ogļuķepas prasmes var pielīdzināt viņas aizrautībai, šovakar būs pārpārēm ēdamā. Dzirdēju, ka viņa dedzīgi apgūst visu jauno.

– Tā ir, – Ugunssirds piekrita, lai arī tik tikko ieklausījās baltā runča sacītajā. Viņam strauji sitās sirds. Kāpēc Tīģernags atkal kādu sūta uz divkājaino mītni? Arī rudā runča medību vērtējums bija noticis tajā pašā maršrutā; toreiz Tīģernags bija ieraudzījis viņu sarunājamies ar kādu vecu draugu minci un to atstāstījis Zvaigžņuzilgmei, savukārt viņa bija sākusi apšaubīt Ugunssirds uzticību klanam. Ugunssirds juta, ka spalva uz muguras saceļas. Vai Tīģernags šādi brīdinātu, ka Ugunssirds ir redzēts sarunājamies ar mājas kaķi?

Runcis pagrieza galvu un žigli nolaizīja kažoku, ar mēli pieglaužot uzbozušās spalviņas. Tad viņš atkal izslējās taisni un rāmi sacīja: – Saules klintis būtu tikpat laba vieta pārbaudei. Turklāt saule tur būs mazliet izgaiņājusi miglu.

– Nē, – Tīģernags ieņurdējās. – Rīta patruļa ziņoja, ka pie Saules klintīm manīta Upes klana smaka. Varbūt viņi atkal tur medī. – Runča acis uzzibsnīja dusmās un lūpa atžņiebās, atklājot asus zobus. – Mums jāiebiedē ienaidnieks, lai turas pa gabalu, iekams tur atsākam apmācību. Pagaidām Augstpriedes būs daudz drošāka vieta pārbaudei.

Sniegputenis piekrītoši māja ar galvu, bet Ugunssirds klausoties nepatikā notrīsēja. Upes klans pie Saules klintīm! Tīrā laime, ka tad, kad Pelēksvēdra iekrita ūdenī, viņus nepamanīja ienaidnieka patruļas.

– Kas attiecas uz miglu, – Tīģernags raiti turpināja, – medības apgrūtinātos apstākļos padarīs pārbaudi interesantāku.

– Jā, Tīģernag, – Ugunssirds noņaudēja, godbijīgi noliekdams galvu abu karotāju priekšā. – Es pateikšu Ogļuķepai un Mālķepam. Tūlīt dosimies ceļā.

* * *

Kad Ugunssirds paskaidroja mācekļiem, ka tagad būs pārbaudījums, Ogļuķepa sāka vicināt asti un, priecīgi satraukta, meta lokus pa migu. – Pārbaudījums! Kā tev šķiet, vai mēs esam gatavi?

– Protams, – Ugunssirds atņaudēja, slēpdams šaubas. – Jūs abi esat krietni strādājuši un ātri mācāties.

– Bet vai miglā nebūs grūtāk medīt? – uztraucās Mālķepa.

Ugunssirds atbildēja: – Bezvējam ir zināmas priekšrocības.

Mālķepa izskatījās domīgs, bet tad viņa acis iemirdzējās un viņš noņaudēja: – Mums būs grūtāk saost medījumu, bet arī medījumam būs grūtāk saost mūs!

– Tieši tā, – Ugunssirds piekrita.

– Vai iesim tūlīt? – Ogļuķepa dīdījās.

– Kad vien vēlaties, – Ugunssirds atbildēja. – Bet nesteidzieties, tās nav sacensības... – Ogļuķepai labie padomi gāja secen, jo viņa jau lēkšoja uz apmetnes izeju. – Jums ir laiks līdz saulrietam! – rudais runcis uzsauca nopakaļ. Mālķepa uzmeta viņam skatienu un, viegli nopūties, devās pakaļ māsai.

Ugunssirds sekoja abiem mācekļiem uz Augstpriedēm. Pēc cieti sasalušās zemes atsperīgais, skujotais meža pamats zem ķepām šķita savāds. Runcis gāja pa pēdām Ogļuķepai, līdz ieraudzīja kaķenīti aizrautīgi lavāmies uz priekšu turpat netālu. Tad viņš sajuta Mālķepas aromātu un sekoja tam. Pēdas šur un tur krustojās. Ugunssirds saoda, kur mācekļi bija skrējuši, kur piesēduši, pat vietu, kur abi bija pakavējušies kopā.

Necik ilgi, un Ugunssirds atrada vietu, kur Ogļuķepa bija kaut ko nomedījusi. Kaķenīte bija paņēmusi guvumu līdzi – sekojot pa pēdām, rudais runcis juta, kā medījuma smarža sajaucas ar viņas aromātu. Tad Ugunssirds atklāja vietu, kur Mālķepa bija notvēris strazdu. Visur mētājās spalvas. Mācekļus pavadīja veiksme. Par to Ugunssirds pārliecinājās, saožot svaiga medījuma piesātināto smārdu. Viņš parakņājās skujās pie kādas priedes saknēm. Tur apakšā izrādījās medījuma kaudzīte, ko Ogļuķepa bija nodomājusi paņemt vēlāk. Ugunssirds sajutās mazliet lepns par kaķenītes veikumu – viņa bija nomedījusi daudz un tagad devās uz ozolu gāršu aiz divkājaino midzeņa.

Ugunssirds sekoja mācekļiem. Priežu sila malā viņš uzreiz sajuta Mālķepas smaržu. Tā bija spēcīga, tātad māceklis tepat vien bija. Ugunssirds lavījās uz priekšu un palūrēja gar jaunu ozoliņu. Mālķepa tupēja kazeņu pudurī, labi noslēpies krūmāja ēnās. Ugunssirds tik tikko varēja saskatīt viņa asti, kas šaudījās šurpu turpu.

Mālķepa vēroja meža peli, tā rosījās pie kāda koka saknēm. Māceklis nesteidzās. Labi, Ugunssirds nodomāja un skatījās, kā Mālķepa soli pa solim virzās uz priekšu. Lapas zem kaķa ķepām gandrīz neiečabējās. Mednieks bija tik kluss kā pati pele, kura turpināja meklēt ēdamo, nemaz nenojauzdama par draudošajām briesmām. Ugunssirds aizturētu elpu vēroja šo ainu, atcerēdamies savas pirmās medības.

Mālķepa lavījās. Liegā lapu čaboņa zem runča ķepām sajaucās ar pārējiem meža trokšņiem. Ugunssirds neviļus klusībā mudināja mācekli doties tālāk. Tagad Mālķepa bija nieka truša attālumā no peles; mednieka ķermenis bija piekļāvies pie zemes. Pele uzrausās uz saknes un paskatījās apkārt; tā sastinga. Kaut kas nebija, kā vajag.

Tagad! – Ugunssirds nodomāja. Tajā pašā brīdī Mālķepa lēca un piezemējies sagrāba peli priekšķepās. Grauzējam nepietika laika cīņai. Viens kodiens, un viss bija beidzies.

Mālķepa pacēla galvu. Ugunssirds redzēja apmierinājumu jaunā mednieka sejā, kad tas ieelpoja svaigā medījuma smaržu. Tad Mālķepa aiztraucās tālāk biezoknī. Ugunssirds apjauta – viņš jau tagad priecājas, ka varēs Tīģernagam pastāstīt par saviem mācekļiem.

– Sveiks! – Sīka balstiņa aiz muguras lika Ugunssirdij palēkties gaisā. Viņš apsviedās otrādi.

– Kā mums veicas? – Ogļuķepa jautāja, piešķiebtu galviņu raudzīdamās augšup uz skolotāju.

– Tu nedrīksti tā jautāt! – Ugunssirds atmeta un nolaizīja uzbozto spalvu. – Tu vispār nedrīksti ar mani sarunāties. Es jūs vērtēju – vai to jau aizmirsi?

– Vai! – kaķenīte ieņaudējās. – Piedod!

Ugunssirds nopūtās. Viņš sava novērtējuma laikā nemūžam nebūtu uzdrošinājies tuvoties Tīģernagam. Negribējās Ogļuķepu biedēt tāpēc vien, lai viņa paklausītu, kā Tīģernags bija darījis ar Kraukļaķepu, taču arī kāda druska cieņas laiku pa laikam nenāktu par ļaunu. Dažbrīd viņš it nemaz nejutās kā Ogļuķepas skolotājs.

Ogļuķepa brīdi raudzījās zemē, bet tad pacēla izbrīnītu skatienu uz rudo runci. – Vai tiešām tu piedzimi tur – tajā divkājaino midzenī?

Jautājums pārsteidza Ugunssirdi nesagatavotu. Viņš pameta nervozu skatienu turp, kur slējās divkājaino mītnes žogs, klusībā lūgdamies, kaut Ogļuķepas un Mālķepas svešie aromāti liktu Princesei šodien palikt viņas dārzā. – Kāpēc tu jautā? – viņš vilcinājās ar pretjautājuma uzdošanu.

– Vienkārši Tīģernags par to ieminējās, citādi jau nekas, – Ogļuķepa attrauca. Šķita, ka melnīti patiesi māc ziņkāre, bet Ugunssirds sajuta pārskrienam drūmu priekšnojautu tirpas. Ko Tīģernags vēl bija izstāstījis Ogļuķepai?

– Es piedzimu kā mincis, – rudais runcis stingri noņaudēja. – Bet tagad esmu karotājs. Es dzīvoju klanā. Vecā dzīve nebija slikta, bet tā ir beigusies, un es par to priecājos.

– Ā, nu labi, – Ogļuķepa noteica, nemaz neizklausīdamās satraukta. – Tiksimies vēlāk! – Mācekle pagriezās un aizbrāzās prom mežā.

Ugunssirds palika stāvam viens; viņa sirds smagi sitās, lūkojoties uz divkājaino mītni. Vēl pirms mēneša Ogļuķepai pateiktie vārdi par to, ka viņš priecājas, jo vecā dzīve ir beigusies, būtu bijuši gluži patiesi. Bet tagad Ugunssirds par to vairs nebija tik pārliecināts. Kažoks nokņudēja, apjaušot, ka pēdējā laikā laimīgākie brīži ir bijuši tie, kad viņš dalījās atmiņās ar maigo minču māsu.

13. NODAĻA

Saule laidās arvien zemāk, un Ugunssirds gaidīja mācekļus pie priedes, kur Ogļuķepa bija aprakusi savu pirmo medījumu. Runcis izdzirdēja ķepu dipoņu un pagriezies ieraudzīja tuvojamies melnīti un viņas brāli. Abiem mutē bija medījums. Mālķepas guvums bija tik liels, ka viņš tik tikko spēja to noturēt. Ugunssirds sajuta atvieglojuma vilni. Pat Tīģernags nespētu nopelt mācekļu paveikto.

– Palīdzēšu aiznest, – viņš piedāvājās, nokašādams no Ogļuķepas guvuma priežu skujas. Izracis savu medījumu, viņš paņēma to zobos un devās atpakaļ uz apmetni.

Kad trijotne iznāca klajumā, daži klana kaķi jau izvēlējās sev medījumu no kopējās kaudzes. Tīģernags laikam bija gaidījis mednieku atgriešanos, jo pienāca pie viņiem tieši tobrīd, kad tie nolika savas nešļavas turpat pie pārējā.

– Vai viņi to visu nomedīja paši? – runcis jautāja, ar lielo ķepu piebikstīdams medījumam.

– O jā! – Ugunssirds sacīja.

– Labi, – Tīģernags noņaudēja. – Nāc nu, piebiedrojies mums ar Zvaigžņuzilgmi! Paņem sev kaut ko ēdamu. Mēs jau esam sākuši.

Ogļuķepa un Mālķepa veltīja Ugunssirdij apbrīnas pilnu skatienu – bija liels gods ieturēties kopā ar klana barvedi un tās palīgu. Taču rudais runcis neizjuta priecīgu satraukumu; viņš bija cerējis, ka varēs ziņot par novērtējumu tikai Zvaigžņuzilgmei. Tīģernags bija pēdējais no kaķiem, ar kuru viņam gribētos ieturēt kopīgu maltīti.

– Starp citu, vai esi redzējis Pelēksvēdru? – Tīģernags apjautājās. Ugunssirds sāka uztraukties, kad runcis turpināja: – Viņam būtu jāpaliek apmetnē, kamēr nav izārstējies, bet es viņu neesmu redzējis jau kopš saulesvidus.

Ugunssirds nemierīgi mīņājās. Vai Pelēksvēdra atkal būtu devies meklēt mieru un klusumu? – Nē, – viņš atzinās. – Varbūt Pelēksvēdra ir pie Dzeltzobes?

– Var jau būt, – Tīģernags novilka un aiztecēja turp, kur Zvaigžņuzilgme knibinājās ap brangu balodi.

Ugunssirds viņam sekoja, pūlēdamies aizgainīt arvien lielākās bažas par Pelēksvēdras pazušanu. Garāmejot runcis paķēra no medījuma kaudzes nelielu žubīti, bet tad uzreiz vēlējās, kaut būtu ņēmis ūdensžurku. Kā lai viņš ziņo par rezultātiem, ja mute būs pilna ar spalvām?

– Laipni lūgts, Ugunssirds! – Zvaigžņuzilgme ieņaudējās, kad rudais runcis apsēdās viņas priekšā. Ugunssirds nolika savu žubīti zemē, taču nolēma vēl nesākt ēst.

– Tīģernags saka, ka tavi mācekļi esot daudz nomedījuši. – Barvede uz viņu skatījās draudzīgi. Tīģernags, stalti izslējies, sēdēja blakus Zvaigžņuzilgmei un raudzījās daudz kritiskāk; no viņa skatiena Ugunssirdij notrīsēja aste.

– Jā. Mācekļi vēl nekad nebija medījuši miglā, taču šķiet, ka ne vienam, ne otram tas netraucēja, – Ugunssirds pastāstīja. – Redzēju, kā Mālķepa noķer meža peli. Viņš izcili prot lavīties.

– Un kā ar Ogļuķepu? – Zvaigžņuzilgme jautāja.

Ugunssirds ievēroja, ka barvedes acīs iezogas tērauda spīdums. Vai viņa raizējās par Ogļuķepas spējām? Runcis atbildēja: – Ogļuķepas medību prasmes attīstās labi. Ir skaidrs, ka viņa ir ļoti aizrautīga, turklāt šķiet, ka arī bezbailīga.

– Vai tu neraizējies, ka Ogļuķepa varētu izrādīties neapdomīga?

– Viņa ir apķērīga un zinātkāra, tāpēc labi mācās. Man šķiet, tas kompensēs viņas... – runcis nopūlējās atrast īsto vārdu, – ...degsmi.

Zvaigžņuzilgme pavicināja asti. – Mani uztrauc tas, ko tu dēvē par viņas degsmi, – barvede ieņaudējās, uzmezdama skatienu Tīģernagam. – Ogļuķepa būs jāapmāca īpaši rūpīgi. – Ugunssirds teju pamira. Vai Zvaigžņuzilgme nebija apmierināta ar viņa skolotāja sniegumu?

Barvedes skatiens atmaiga. – Jau no paša sākuma bija skaidrs, ka ar viņu nebūs viegli tikt galā. Taču Ogļuķepa acīm redzami kļūst par labu mednieci. Tu ar viņu esi teicami pastrādājis, Ugunssirds! Patiesībā tu esi labi pastrādājis ar viņiem abiem. – Ugunssirds oma tūlīt uzlabojās, un Zvaigžņuzilgme turpināja: – Es ievēroju, ka tu uzņēmies Mālķepas apmācību, kaut arī tev neviens to nelūdza, un gribu, lai tu pagaidām turpini skolot abus mācekļus.

Tīģernags novērsās, taču Ugunssirds pamanīja, ka viņa skatienā atplaiksnī dusmas. – Paldies, Zvaigžņuzilgme, – viņš pateicās.

– Redzu, ka tavs pazudušais draugs ir atgriezies, – Tīģernags ieņurdējās, pat nepagriezdams galvu.

Ugunssirds apsviedās otrādi un ieraudzīja aiz mazuļu migas iznirstam Pelēksvēdru. – Droši vien viņš vienkārši bija nolīdis kādā klusā vietā, lai atpūstos, – rudais runcis noteica. – Pelēksvēdru vēl mazliet moka drudzis, un droši vien nav viegli visu dienu nīkt apmetnē.

– Vienalga, vai tas ir viegli vai nav, viņam jādomā par atlabšanu, – Tīģernags noņaudēja. – Lapkritis nav īstais brīdis, kad ievazāt apmetnē slimības. Arī Peļāda šorīt patruļā kāsēja. Jācer, ka Zvaigznes klans mūs šoreiz pasargās no zaļā klepus. Pērn tā dēļ zaudējām piecus kaķēnus.

Zvaigžņuzilgme drūmi nolieca pelēko galvu. – Cerēsim, ka šis bezlapis nebūs tik garš un tik spīvs. Klaniem tas allaž ir grūts laiks. – Mirkli barvede izskatījās skumīga, bet tad sacīja Ugunssirdij: – Ņem to žubīti un dalies tajā ar Pelēksvēdru! Viņš gribēs zināt, kā viņa māceklim veicās novērtējumā.

– Jā, Zvaigžņuzilgme. Paldies! – rudais runcis attrauca un, paņēmis medījumu, aizcilpoja pie nātru pudura, kur Pelēksvēdra bija iekārtojies ar brangu meža peli. Kad Ugunssirds pienāca, draugs jau bija apēdis pusi no tās. Varbūt saaukstēšanās sāka pāriet.

Kad Ugunssirds nometa Pelēksvēdram priekšā žubīti, tas nošķaudījās.

– Vai tev nemaz nekļūst labāk? – Ugunssirds līdzjūtīgi apvaicājās.

– Nē-e, – draugs pilnu muti atbildēja. – Laikam būs vēl kādu laiku jāpaliek apmetnē.

Ugunssirdij šķita, ka Pelēksvēdra izklausās daudz priecīgāks nekā iepriekš, bet viņš negribēja izpaust savas aizdomas, ka pelēcim kaut kas ir aiz ādas.

– Mālķepam šodien ļoti labi veicās novērtējumā, – viņš ieņaudējās.

– Tiešām? – pelēkais runcis nokoda vēl kumosu peles. – Labi gan!

– Aha! Viņš ir krietns mednieks. – Ugunssirds sāka ēst savu žubīti. – Pelēksvēdra, – viņš pēc ilgāka klusuma brīža ieņaudējās, – vai pēdējās dienās esi bijis prom no apmetnes?

Draugs mitējās košļāt. – Kāpēc tu jautā?

Ugunssirds aste nemierīgi notrīsēja. – Nu, kad es vakar atnācu no patruļas, tevis te nebija, un Tīģernags teica, ka šodien neesot tevi redzējis jau kopš saulesvidus.

– Tīģernags? – Pelēksvēdra izklausījās noraizējies.

– Es sacīju, ka tu droši vien meklē kādu mierīgu kaktu vai arī esi pie Dzeltzobes, – Ugunssirds nokoda vēl gabalu žubītes. – Vai tā bija? – viņš jautāja pilnu muti spalvām, piepeši izmisīgi vēlēdamies, kaut Pelēksvēdra atbildētu apstiprinoši. Tad varētu patriekt aizdomas, ka draugam no viņa ir noslēpumi.

Taču pelēcis nelikās ne zinis par jautājumu. – Paldies, ka piesedzi! – Viņš turpināja maltīti.

Ugunssirds vairs neko nejautāja, lai arī viņu ļoti māca ziņkārība. Kad Pelēksvēdra piecēlās un paziņoja, ka nu iešot uz migu, Ugunssirds joprojām nebija ticis gudrs par to, kas draugam padomā.

– Labi, – viņš noņaudēja. – Es laikam vēl brīdi pakavēšos tepat. – Pelēksvēdra viegli pamāja ar galvu un aiztecēja. Ugunssirds apvēlās uz muguras un kārtīgi izstaipījās, ar nagiem ieķerdamies zemē virs galvas. Brīdi viņš palika tā guļam un nodevās pārdomām. Spriežot pēc Pelēksvēdras aromāta, draugs vēl pavisam nesen bija kārtīgi mazgājies. Vai viņš mēģināja noslēpt kādu smaržu? Runcis aptvēra, ka Pelēksvēdra būtībā bija atzinies, ka bijis prom no apmetnes. Bet kas tā bija par vietu, kur draugs gāja, ja viņš par to nevarēja vai negribēja stāstīt? Piepeši Ugunssirdij notirpa ķepas – un kā tad ar viņa paša ciemošanos pie Princeses, turklāt tieši divkājaino teritorijā? Arī viņš tādās reizēs pirms atgriešanās apmetnē kārtīgi nomazgājās un Pelēksvēdram par to pat neieminējās.

Ugunssirds pagriezās atpakaļ uz kājām un piecēlās sēdus. Vienā nagā kaut kas bija ieķēries. Viņš pacēla ķepu un ar zobiem izvilka gruzi. Tā izrādījās spurdze – pavisam veca un sačokurojusies, tomēr spurdze. Kas tai te meklējams? Pērkona klana teritorijā vītoli neauga – īstenībā vītolus viņam vispār bija gadījies redzēt tikai pie upes, Upes klana teritorijā. Ugunssirds aizturēja elpu; sirds sāka sisties kā negudra. Vai spurdze bija nokritusi no Pelēksvēdras kažoka?

Runcis ielīda karotāju migā. Pelēksvēdra jau bija iemidzis. Ugunssirds vaļējām acīm gulēja viņam blakus un prātoja, vai draugs tiešām būtu bijis tāds muļķis, lai atgrieztos Upes klana teritorijā. Leopardādas skatiens pēc Baltnaga bojāejas liecināja, ka abiem klaniem ir kārtojami rēķini. Ugunssirds notrīsēja un apņēmās noskaidrot, kurp Pelēksvēdra dodas un kāpēc viņš to dara.

Kad Ugunssirds pamodās, miga šķita mikla un salta. Jau vienreiz paostījis gaisu, runcis sajuta, ka drīz līs. Viņš žāvādamies izlīda ārā. Naktsmiers bija traucēts, jo visu laiku bija jādomā par Pelēksvēdru. Pat tagad, iedomājoties, ka draugs viens pats klīst pa Upes klana teritoriju, viņam pārskrēja šermuļi.

– Auksti gan, ko? – runci iztrūcināja Vējasoļa balss. Ugunssirds savicināja asti un pameta skatienu pār plecu. Slaidais, svītrainais karotājs pašlaik iznāca no migas.

– Mjā, ir jau gan, – Ugunssirds piekrita.

– Vai tev viss kārtībā? – Vējasolis apvaicājās. – Nebūsi tak saķēris no Pelēksvēdras drudzi, ko? Peļādai šorīt deguns tek vienā tecēšanā, un Garaste stāstīja, ka Ašķepa vakar treniņā šķaudījusi, ka nemetas.

Ugunssirds papurināja galvu. – Man viss ir labi. Es vienkārši vakar noguru mācekļu vērtēšanā.

– Ā. Zvaigžņuzilgmei jau likās, ka tā varētu būt. Tāpēc viņa mani lūdza šodien palīdzēt ar Ogļuķepas un Mālķepas apmācību. Vai tev nav iebildumu?

– Nē. Paldies, ka palīdzi! – Ugunssirds noņaudēja.

– Nu labi, – Vējasolis sacīja. – Tiksimies ieplakā, kad būšu paēdis. Ja Ašķepa ir saaukstējusies, mēs tur būsim vieni paši. Vai esi izsalcis? – Ugunssirds pakratīja galvu, un Vējasolis aizrikšoja parakāties vakardienas guvuma atliekās.

Ugunssirds devās taisnā ceļā uz treniņu ieplaku un gaidīja ierodamies pārējos. Domas nekavējās pie mācīšanas – viņš vēl aizvien bažījās par Pelēksvēdru. Ugunssirds bija drošs, ka draugs šodien atkal aizlavīsies no apmetnes.

Kad ieplakā iznāca Ogļuķepa, Mālķepa un Vējasolis, koku kailos zarus virs ieplakas jau sāka purināt smagas, lietus pievilgušas vēja brāzmas.

– Ko mēs šodien darīsim? – Ogļuķepa jautāja, veikli norausdamās lejā ieplakā. Ugunssirds neizpratnē pablenza uz viņu. Par to viņš vispār nebija domājis.

– Varbūt medīsim? – Mālķepa cerību pilns ieņaudējās, cilpojot nopakaļ māsai.

Vējasolis pārtecēja pāri ieplakai un piebiedrojās pārējiem. – Varbūt patrenēsimies, kā pielavīties? – viņš ierosināja.

– Laba doma, – Ugunssirds žigli piekrita.

– Tikai ne atkal to veco dziesmu “trusis dzird, bet pele jūt”! – gaudās Ogļuķepa.

Vējasolis ar skatienu apklusināja kaķenīti un pagriezās pret Ugunssirdi.

Tas iztrūcies atskārta, ka karotājs gaida, lai viņš sāk. – Ēe... darīsim tā – es jums parādīšu vislabāko paņēmienu, kā pielavīties trusim, – rudais runcis stomījās un, pieplacis pie zemes, sāka ātri, viegliem soļiem virzīties uz priekšu, līdz nonāca ieplakas malā. Tur viņš izslējās pilnā augumā un pagriezies ieraudzīja, ka pārējie trīs viņu vaicājoši uzlūko.

– Vai esi pārliecināts, ka tā izdotos piemānīt trusi? – Ogļuķepa jautāja; viņas ūsas trīsēja.

Ugunssirds mirkli samulsa, bet tad aptvēra, ka nupat bija demonstrējis savu labāko putnu medīšanas triku. Trusis spalvas švīkstoņu pamežā būtu sadzirdējis trīs lapsu attālumā.

Rudais runcis kaunīgi uzlūkoja Vējasoli; tas savilka uzacis. – Varbūt es jums abiem parādīšu, kā pielavīties cirslim? – Ogļuķepas spožās acis pievērsās Vējasolim. Ugunssirds nopūtās un pietecēja paskatīties.

Kad pienāca saulesvidus, Ugunssirds joprojām tikai ar grūtībām spēja domāt par treniņu. Viņš visu laiku iztēlojās, kā Pelēksvēdra aizlavās no apmetnes, un ilgojās, kaut varētu draugam sekot. Visbeidzot viņš sajutās tik nemierīgs, ka vairs nespēja izturēt. Ugunssirds piegāja pie Vējasoļa un klusi sacīja tam ausī: – Man sāp vēders. Vai vari šodien uzņemties apmācību manā vietā? Gribu paraudzīt, vai Dzeltzobei būs kādas zāles.

– Man jau šķita, ka tu esi mazliet izklaidīgs, – Vējasolis noteica. – Ej atpakaļ uz apmetni! Es aizvedīšu viņus medībās.

– Paldies, Vējasoli! – Ugunssirds noņaudēja, kaunēdamies par to, cik viegli biedrs bija viņam noticējis.

Viņš gaudeni aizkliboja pāri ieplakai, cenzdamies radīt iespaidu, ka mokās vēdergraizēs. Tiklīdz koki viņu droši paslēpa, runcis metās skriet un straujā solī aizbrāzās uz apmetni. Pelēksvēdra vakar uzradās no mazuļu migas puses – Ugunssirds pats zināja, ka tā ir vislabākā vieta, kur nemanītam izlīst cauri apmetnes norobežojumam; tieši pa turieni bija aizbēgusi Dzeltzobe toreiz, kad klans viņu turēja aizdomās par Plankumlapas noslepkavošanu.

Rudais runcis rikšoja gar apmetnes ārējo robežu, apošņājot paparžu biežņu. Viņam sajūtot Pelēksvēdras aromātu, sirdij uzgūla smagums. Draugs pavisam noteikti bija aizlavījies no apmetnes pa šejieni – turklāt, spriežot pēc smaržas, ne vienu reizi vien. Tomēr aromāts vismaz bija vecs – tātad šodien Pelēksvēdra te nav bijis.

Ugunssirds notupās aiz koka turpat netālu un iekārtojās uz gaidīšanu. Mežs satumsa, debesīs sabiezēja lietusmākoņi. Tumšās ēnas runci nevainojami paslēpa, un viņš iekārtojās tā, lai atrastos pa vējam un Pelēksvēdra viņu nepamanītu. Tagad vēders patiešām sāpēja – to žņaudza vainas apziņa un kauns. Ugunssirds daļēji cerēja, ka Pelēksvēdra neparādīsies, bet vienlaikus arī loloja cerību, ka draugs viņu tikai aizvedīs uz kādu klusu vietiņu Pērkona klana teritorijā.

Sirds salēcās, kad turpat tuvumā nočabēja papardes. Starp lapām izspraucās pelēks purns. Pelēksvēdra piesardzīgi pavērās apkārt, un Ugunssirds ierāva galvu plecos. Vēl daži mirkļi, un karotājs izlīda ārā no papardēm un vieglā riksī devās uz treniņu ieplakas pusi.

Ugunssirds krūtīs iedegās cerība. Varbūt Pelēksvēdra jutās labāk un bija nolēmis piebiedroties mācībām? Rudais runcis devās draugam nopakaļ, vairāk paļaudamies uz ožu nekā uz redzi.

Taču tad pēdas pagriezās prom no takas, kas veda uz ieplaku, un Ugunssirds saprata, ka bija velti cerējis. Viņš līdz ar nelāgu nojautu pamanīja priekšā starp kokiem vīdam pelēku akmeni – Saules klintis. Ugunssirds saslēja ausis un atvēra muti, pārbaudot gaisu, vai tuvumā neatrodas naidīgi kaķi. Mežmalā viņš pamanīja druknu, pelēku stāvu, kas aizlavījās gar klintīm uz Upes klana robežas pusi. Nu vairs nebija nekādu šaubu par to, kurp Pelēksvēdra dodas.

Līdzko draugs nozuda skatienam, Ugunssirds gāja uz priekšu un paraudzījās lejup pār nogāzi uz upi. Pēc pameža zaru sašūpošanās varēja noteikt, kur Pelēksvēdra atrodas. Varēja tikai cerēt, ka viņu nenovēro arī kādi Upes klana karotāji.

Ugunssirds devās lejā cauri paparžu audzei. Upe vairs nebija aizsalusi – bija dzirdams, kā vilnīši skalojas gar krastu un ūdens šļakst pār oļiem. Sasniedzis paparžu audzes malu, viņš sāka iet lēnāk un caur lapām palūrēja uz atklāto krastu.

Pelēksvēdra sēdēja uz oļiem. Pelēkais karotājs raudzījās apkārt, modri saslējis ausis, taču atslābušie pleci nozīmēja, ka viņš neausās pēc medījuma.

Tālumā atskanēja sveša kaķa sauciens. Vai tur tuvojās Upes klana patruļa? Ugunssirds kažoks iekņudējās, un muskuļi instinktīvi saspringa, taču Pelēksvēdra pat nepakustējās. Pēc brīža rudais runcis izdzirda čaboņu upes pretējā krastā; Pelēksvēdra palika savā vietā. Ugunssirds aizturēja elpu. Otrpus upei parādījās kāda seja, un sudrabaina kaķene gandrīz bez skaņas iznāca no pameža un ieslīdēja upē. Ugunssirds juta sirdi pamirstam. Tā bija Sidrabstraume – tā pati kaķene, kura bija izglābusi viņa draugu!

Kaķe viegli pārpeldēja upi. Pelēksvēdra piecēlās kājās un priecīgi ieņaudējās, gaidās mīņādamies pa oļiem. Viņš augsti paceltu asti aiztecēja pie ūdens, kad viņa izkāpa krastā.

Sidrabstraume izpurināja kažoku, un pelēkie kaķi maigi sadūrās deguniem. Pelēksvēdra ar purnu paberzēja kaķenes zodu, un tā priecīgi paslēja galvu gaisā. Tad Sidrabstraume pacēlās pirkstgalos un apvija slaiko ķermeni ap pelēko karotāju. Šķita, ka šoreiz Pelēksvēdram nav nekādu iebildumu saslapināties – kad viņam piespiedās slapjā kaķene, runcis murrāja tik skaļi, ka to dzirdēja pat Ugunssirds.

14. NODAĻA

Ugunssirds spalva šausmās sacēlās stāvus. Kā gan Pelēksvēdra varēja rīkoties tik muļķīgi? Satiekoties ar kaķeni no cita klana, viņš pārkāpa visus karotāju kodeksa punktus.

– Pelēksvēdra! – rudais runcis iešņācās, izlēkdams no krūmiem.

Abi kaķi apcirtās pret viņu. Sidrabstraume dusmās pieglauda ausis. Pelēksvēdra tikai iztrūcies skatījās pretī. – Tu mani izsekoji!

Ugunssirds ignorēja drauga apstulbušo ņaudienu. – Ko tu dari? Vai tu nezini, cik tas ir bīstami?

Ierunājās Sidrabstraume: – Viss ir kārtībā. Patruļas šeit nenāks līdz pat saulrietam.

– Un tu to tik skaidri zini, ja? Varētu domāt, ka tev ir zināms viss par savu klanu! – Ugunssirds ņurdēja.

Kaķene izslēja zodu. – Īstenībā ir gan. Mans tēvs ir Līkzvaigzne – Upes klana barvedis.

Ugunssirds sastinga. – Ko tu esi sadomājis? – viņš uzbrēca Pelēksvēdram. – Nevar būt nekā ļaunāka par šo!

Draugs mirkli ieskatījās viņam acīs un pagriezās pret Sidrabstraumi. – Es labāk iešu, – viņš ieņaudējās.

Kaķe samirkšķināja acis un pastiepa galvu, lai pieskartos viņa vaigam. Abi aizvēra acis un mirkli nekustējās. Ugunssirds skatījās, ķepām tā vien kņudot nelabā nojausmā. Sidrabstraume kaut ko iečukstēja Pelēksvēdram ausī, un abi izšķīrās. Upes klana kaķene, iekams atkal ieslīdēt upē, pacēla galvu un izaicinoši paskatījās Ugunssirdij acīs.

Pelēksvēdra piecilpoja blakus rudajam draugam. Abi klusēdami izlēkšoja ārā no Upes klana teritorijas un paskrēja garām Saules klintīm. Tuvojoties apmetnei, pelēcis pagausināja gaitu.

Ugunssirds arī vairs tā nesteidzās. – Tev jāpārtrauc ar viņu tikties, – runcis elsoja. Tagad, kad viņi bija labu gabalu no Upes klana robežām, bailes bija mazinājušās, tomēr viņš vēl aizvien dusmojās.

– Nevaru, – Pelēksvēdra piesmakušā balsī atbildēja un noklepojās, sāniem smagi cilājoties.

– Es nesaprotu, – Ugunssirds ņaudēja. – Šobrīd Upes klans ir ļoti naidīgs pret Pērkona klanu. Tu pats dzirdēji, ko Leopardāda teica pēc Baltnaga bojāejas. – Runcis saviebās, apzinoties, ka šāds atgādinājums draugu sāpinās, taču vairs nespēja apstāties. – Kā tu vispār zini, ka vari tai Upes klana kaķenei uzticēties?

– Tu Sidrabstraumi nemaz nepazīsti, – Pelēksvēdra atcirta. Viņš apstājās un apsēdās. Acis aizmigloja sāpes. – Un nav nekādas vajadzības atgādināt man par Baltnagu. Vai domā – ir viegli apzināties atbildību par Sidrabstraumes klana biedra bojāeju? – Ugunssirds nepacietīgi nosprauslājās – Baltnags taču bija ienaidnieku karotājs, nevis klana biedrs! Bet Pelēksvēdra turpināja: – Sidrabstraume saprot, ka tas bija nelaimes gadījums. Aiza nebija īstā vieta kaujai. Tur varēja nokrist jebkurš kaķis!

Ugunssirds meta lokus ap draugu, kamēr tas mazgāja no kažoka Sidrabstraumes smaržu. – Tas, ko domā Sidrabstraume, nav svarīgi! Kā ar tavu lojalitāti Pērkona klanam? – viņš noprasīja. – Tiekoties ar viņu, tu pārkāp klana kodeksu!

Pelēksvēdra mitējās mazgāties. – Vai tu domā, ka es to nezinu? – viņš iešņācās. – Vai tu apšaubi manu uzticību Pērkona klanam?

– Ko tad citu man domāt? Tu nevari ar viņu satikties, nemelojot pārējiem. Un ja nu būs kauja ar Upes klanu? Vai par to tu esi padomājis?

– Tu pārāk daudz raizējies, – Pelēksvēdra noskaldīja. – Tik tālu nenonāks. Tagad, kad Zvaigžņulauskas vairs nav un Vēja klans ir atgriezies, starp klaniem valdīs miers.

– Upes klans gan diez ko miermīlīgi neizturas, – Ugunssirds aizrādīja. – Tu zini, ka viņi ir medījuši mūsu teritorijā – Saules klintīs.

– Saules klintīs viņi medī jau kopš laika, kad es vēl biju nule kā dzimis kaķēns, – pelēcis nošņaukājās, pagriezdamies, lai nomazgātu astes pamatni.

Rudais runcis atsāka mest lokus ap viņu. Šķita, ka Pelēksvēdra neapzinās, ko dara. – Labi. Bet ja nu jūs pieķers Upes klana patruļa?

– Sidrabstraume to nepieļaus, – draugs atteica, vienlaikus turpinādams pieglaust savas kuplās astes spalvu.

– Zvaigznes klana dēļ! Vai tu nudien it nemaz neuztraucies? – Ugunssirds izmisis iesaucās.

Pelēkais runcis mitējās mazgāties un paskatījās uz draugu. – Tu neko nesaproti, vai ne? Zvaigznes klans noteikti ir izplānojis to visu. Klau, Sidrabstraume grib ar mani tikties – pat pēc tā, kas notika ar Baltnagu. Mēs par daudz ko esam vienās domās. Tā vien šķiet, ka mēs būtu dzimuši vienā klanā.

Ugunssirds atskārta, ka vairs nav vērts strīdēties. – Nāc, – viņš smagi noņaudējās. – Labāk iesim, iekams kāds atkal pamana, ka tevis nav.

Pelēksvēdra piecēlās, un viņi abi plecu pie pleca piegāja pie kraujas un palūkojās lejup uz apmetni. Ugunssirds prātā nemitīgi atkārtojās tikai viena doma: kā gan Pelēksvēdra var mīlēt Līkzvaigznes meitu, paliekot uzticīgs Pērkona klanam?

Viņš uzmeta skatienu draugam, un abi devās lejup pa stāvo nogāzi – uz mājām. Runči ielīda apmetnē pa to pašu ceļu, pa kuru Pelēksvēdra bija aizgājis. Ugunssirds aizturēja elpu, spraukdamies cauri biežņai, kas iejoza apmetni, un dusmodamies uz pelēci, kura dēļ bija tā paslepšus jālavās. Viņa sirds sažņaudzās, kad, draugiem apmetot loku ap mazuļu migu, pretī nostājās Sniegputenis.

– Pelēksvēdra, tev būtu jāatpūšas, nevis jāklaiņo apkārt! Tavs klepus jau sāk izplatīties klanā. Negribētos, ka saslimst arī mazuļi! – karotājs brīdinoši teica. Pelēksvēdra pamāja ar galvu un aiztecēja uz karotāju migu. – Un tu... – Ugunssirds ausis nervozi noraustījās, kad Sniegputenis pagriezās pret viņu, – ...vai tad tev nebūtu jātrenē mācekļi?

– Es atgriezos, lai palūgtu Dzeltzobei kaut ko pret vēdersāpēm, – runcis nomurmināja.

– Nu tad ej un dari tā, – Sniegputenis noteica. – Un pēc tam vari izdarīt kaut ko noderīgu un pameklēt medījumu. Ir kaillapis – mēs nevaram atļauties jaunus karotājus, kas bezdarbībā tikai slaistās pa apmetni!

– Jā, Sniegputeni, – Ugunssirds attrauca. Runcis aizgriezās, juzdamies atvieglots, ka bija izdevies izvairīties no citiem jautājumiem, un skriešus devās uz Dzeltzobes migu.

Dziedniekkaķe bija aizņemta – viņa pašlaik jauca zālītes, priekšā sakrāvusi vairākas kaudzītes lapu. Ugunssirds brīdi stāvēja un klusi vēroja veco kaķeni. Pēc strīda ar Pelēksvēdru viņš jutās noskumis un iztukšots un neviļus iedomājās, kaut viņa priekšā zālītes jauktu Plankumlapa, nevis Dzeltzobe.

Vecā kaķene pacēla skatienu. – Man sāk aptrūkties zālīšu. Varbūt būs vajadzīgs palīgs, lai papildinātu krājumus.

Ugunssirds neatbildēja; runcis jau sāka prātot, vai izpaust savas bažas par Pelēksvēdru, bet dziedniece pārtrauca viņa domas.

– Tā vien šķiet, ka apmetnē ir sācies baltais klepus, – viņa ieņurdējās, ar ķepu nepacietīgi bakstīdama sausu lapu. – Šorīt saslimuši divi kaķi.

– Ašķepa? – Ugunssirds pajautāja.

Vecā dziedniece papurināja galvu. – Ašķepa ir tikai saaukstējies. Runa ir par Raibastes kaķēnu. Un par Marmorvilnu. Pašlaik stāvoklis vēl nav īpaši nopietns, bet mums ļoti jādomā par klana spēcināšanu. Kaillapī allaž pastāv briesmas, ka sāksies zaļais klepus. – Ugunssirds saprata viņas bažas. Zaļais klepus nozīmēja nāvi. Dzeltzobe vēlreiz pacēla galvu. – Ko tu gribēji?

– Ak, neko, man tikai iesāpējās vēders, bet, ja tu esi aizņemta, nav svarīgi.

– Vai nejauki sāp?

– Nē, – Ugunssirds atzinās, nespēdams ieskatīties viņai acīs.

– Nu tad pienāc vēlreiz, ja sāpēs stipri. – Dziedniece atsāka maisīt zālītes. Ugunssirds pagriezās uz iešanu, bet Dzeltzobe viņu vēl pasauca. – Gādā, lai Pelēksvēdra paliek savā migā, labi? Viņš ir jauns, spēcīgs karotājs. Ja viņš atpūstos, klepus jau būtu mazinājies.

Ugunssirds aste nervozi noraustījās. Vai dziedniece bija uzminējusi, ka pelēcis lavās prom no apmetnes? Runcis strauji pukstošu sirdi gaidīja, vai viņa sacīs vēl kaut ko, bet Dzeltzobe atkal sarauktu pieri pētīja savas zālītes, tāpēc viņš klusi tecēja prom.

Jau sāka satumst, un Ugunssirds zināja, ka medībām atlicis pavisam maz laika. Viņš žigli noķēra cirsli, žubīti un peli, bet vilcinājās atgriezties apmetnē. Raizes par Pelēksvēdru šķita svarīgākas par visu, ko Sniegputenis varētu teikt, ja Ugunssirds laicīgi neieliks savu artavu kopējā kaudzē. Runcis pieņēma lēmumu: ja Pelēksvēdra neieklausās saprāta balsī, varbūt to darīs Sidrabstraume.

Viņš noslēpa guvumu zem kāda koka saknes un aprušināja ap to lapas. Jau otro reizi šajā dienā viņš pagriezās, lai dotos uz Saules klintīm. Beidzot no smagajiem padebešiem, kas drūzmējās debesīs jau visu dienu, sāka pilēt lietus lāses. Kad Ugunssirds pār ēnaino nogāzi bija nokļuvis pie upes, tas jau nerimtīgi bungoja pa papardēm.

Sidrabstraumes aromāts bija viegli atrodams pat lietū. Ugunssirds sekoja viņas pēdām uz vietu, kur bija saodis svešo kaķeni kopā ar Pelēksvēdru, un, visām maņām darbojoties ar pilnu jaudu, izgāja krastā. Tumšās straumes nerimtīgais plūdums lika runcim notrīsēt. Viņam it nemaz negribējās peldēt pāri upei. Ugunssirds spalvai nebija tāda eļļaina aizsargslāņa, ar kādu lepojās Upes klana kaķi, un kaillapis nebija īstais brīdis, lai mērcētos.

Piepeši Ugunssirds sastinga. Viņš saoda Upes klana karotājus!

Runcis pieplaka pie zemes un, paraudzījies pāri upei, ieraudzīja starp kāda vītola nokarenajiem zariem izspraucamies Sidrabstraumi. Viņai sekoja divi viņas klana kaķi, viens no tiem bija karotājs ar platiem pleciem un kaujās saplosītām ausīm. Tas, aizdomu pilns, paostīja gaisu un paskatījās apkārt.

Ugunssirds dzirdēja ausīs šalcam asinis. Vai karotājs bija viņu saodis?

15. NODAĻA

Ugunssirds klusi klusītēm ielīda atpakaļ papardēs. Upes klana karotājs bija mitējies ostīt gaisu, tomēr joprojām raudzījās apkārt.

Rudais runcis pagriezās, joprojām pieplacis pie zemes, un sāka zagties prom. Aiz muguras atskanēja kluss plunkšķis, upē ienirstot kaķim. Ugunssirds smagi pukstošu sirdi paskatījās pār plecu. Caur papardēm redzēja tuvojamies sudrabainu galvu. Sidrabstraume! Bet kur palikuši abi pārējie kaķi? Runcis piesardzīgi apmeta loku, ar atvērtu muti izgaršodams gaisu. Citu kaķu aromātu nekur nejuta. Tie laikam bija aizgājuši tālāk. Ugunssirds atskatījās uz Sidrabstraumi, kura apņēmīgi peldēja pāri upei. Mirkli viņš iedomājās, ka tas varbūt ir slazds, un prātoja, vai nevajadzētu likt kājas pār pleciem, taču raizes par Pelēksvēdru lika palikt uz vietas.

Sudrabaini svītrotā kaķene izkāpa krastā un klusi iešņācās: – Ugunssirds, es zinu, ka tu tur esi. Es tevi saožu! Viss kārtībā – Akmensāda un Ēnuķepa ir prom!

Runcis pat nepakustējās.

– Ugunssirds, es nepieļautu, ka kaut kas atgadās ar Pelēksvēdras tuvāko draugu! – Kaķe izklausījās nepacietīga. – Tici man, Zvaigznes klana dēļ!

Ugunssirds lēnām izlīda no paslēptuves.

Sidrabstraume, astei trīsot, raudzījās uz viņu. – Ko tu te dari?

– Meklēju tevi, – runcis atbildēja, sāpīgi apzinādamies, ka atrodas ienaidnieka teritorijā.

Kaķene izbīlī noraustīja ausis. – Vai Pelēksvēdram nav labi? Vai klepus ir kļuvis stiprāks?

Svešās kaķenes rūpes Ugunssirdi kaitināja. Viņš nemaz negribēja zināt, cik ļoti to uztrauc viņa labākā drauga veselība. – Viss kārtībā! – viņš norūca, dusmām aizdzenot visu piesardzību. – Bet, ja viņš turpinās ar tevi tikties, tad gan vairs nebūs!

Sidrabstraume sabozās. – Es nepieļaušu, ka ar Pelēksvēdru kaut kas notiek!

– Vai patiesi? – Ugunssirds nosprauslājās. – Un kā tad tu vari viņu pasargāt?

– Es esmu klana barveža meita, – kaķe atņaudēja.

– Vai tas tev dod teikšanu pār sava tēva karotājiem? Tu taču esi gandrīz vai tikai mācekle!

– Tieši tāpat kā tu! – viņa sašutusi iešņācās.

– Jā, tas tiesa, – Ugunssirds piekrita. – Un tāpēc es neesmu pārliecināts, ka varu Pelēksvēdru pasargāt no viņa paša klana dusmām – vai arī no tava klana dusmām –, ja kāds uzzinās, ka jūs tiekaties.

Sidrabstraume mēģināja nikni glūnēt pretī, taču viņas acis aizmigloja saviļņojums. – Es nevaru pārtraukt tikties ar viņu, – kaķe ieņaudējās. Viņas balss pieklusa līdz čukstam: – Es viņu mīlu.

– Bet spriedze starp mūsu klaniem jau tāpat ir gana liela! – Ugunssirds bija pārāk sadusmots, lai justu viņai līdzi. – Mēs zinām, ka Upes klans medī mūsu teritorijā...

Sidrabstraumes acīs atgriezās izaicinošais spīdums. – Ja Pērkona klans saprastu, kāpēc tā notiek, tad mums atvēlētu te medīt!

– Nu, tad kāpēc tā notiek? – Ugunssirds cirta pretī.

– Mans klans ir izsalcis. Kaķēni raud, jo mātēm nav piena. Veckaķi mirst, jo nav laba medījuma.

Ugunssirds apstulbis blenza uz runātāju. – Bet jums taču ir upe! – viņš protestēja. Katram kaķim bija zināms, ka Upes klanam ir vislabākie medību lauki no visiem – zivis no upes un piedevām vēl viss, ko var nomedīt mežos aiz tās.

– Ar to nepietiek. Mūsu teritoriju tālāk pa straumi ir ieņēmuši divkājainie. Visu zaļlapi viņiem tur bija apmetne, un viņi tur palika, kamēr vien bija daudz zivju. Kad viņi aizgāja, zvejojamā jau bija atlicis pavisam maz. Un viņi ir izpostījuši mežu, tāpēc arī tur var mazāk nomedīt.

Runcis, par spīti dusmām, sajuta līdzjūtības uzplūdu. Ugunssirds varēja iedomāties, cik nopietni tas skar Upes klanu. Viņu kaķi bija pieraduši pie bagātīgiem zivju lomiem un ik vasaru krietni uzbarojās, lai varētu pārciest skarbos kaillapja mēnešus. Viņš paskatījās uz sudrabaino kaķeni citām acīm un atskārta, ka tā nemaz nav tik slaida – viņa vienkārši bija izkāmējusi. Slapjā spalva bija pieglaudusies pie ādas, un varēja redzēt ribas. Piepeši runcis saprata, kāpēc Līkzvaigzne Saietā tik naidīgi izturējās pret Zvaigžņuzilgmes nodomiem. – Tad tāpēc jūs negribējāt, lai atgriežas Vēja klans!

– Tīrelī truši ir visu gadu, – Sidrabstraume paskaidroja. – Tie bija mūsu vienīgā cerība pārciest kaillapi, nezaudējot kaķēnus. – Kaķene lēni pašūpoja galvu un atkal paskatījās uz Ugunssirdi.

– Vai Pelēksvēdra to visu zina?

Sidrabstraume pamāja ar galvu. Ugunssirds paraudzījās uz viņu, brīdi apstulbis no brīnumiem. Taču nedrīkstēja pieļaut, ka jūtas stājas ceļā karotāju kodeksam – un to nedrīkstēja arī viņa draugs. – Lai arī kādas grūtības pieredzētu jūsu klans, tev jāpārstāj tikties ar Pelēksvēdru.

– Nē, – Sidrabstraume noskaldīja un izslēja zodu. Viņas acis iezibsnījās. – Kādu ļaunumu var nodarīt mūsu mīlestība?

Ugunssirds nenovērsdamies raudzījās viņai pretī. Saltais lietusūdens iesūcās biezajā kažokā, un viņam pār muguru atkal pāskrēja drebuļi.

Piepeši kaķene iešņācās, iztrūcinot Ugunssirdi. – Tev jāiet – tuvojas patruļa!

Kļuva dzirdama klusa čabēšana otrpus upei. Šeit palikt vēl ilgāk būtu bezjēdzīgi, turklāt arī bīstami. Troksnis tuvojās. Ugunssirds neatvadījies aizlēkšoja atpakaļ slapjajās papardēs un devās mājup.

Viņš skrēja atpakaļ turp, kur pie ozola bija noglabājis medījumu. Pusceļā uz mājām viņu samulsināja svaigas divkājaino pēdas, kas atgādināja par Princesi. Runcis padomāja, vai viņam pietiek laika sekot pēdām uz divkājaino midzeni; gribējās zināt, vai māsai jau ir piedzimuši kaķēni. Taču šādos laikapstākļos Princese noteikti būs drošībā iekšā mājā, un klanam vajadzēja ēdamo. Runča sirds sažņaudzās, domājot, ka Pelēksvēdra nav vienīgais, kurš neievēro uzticību klanam.

No ūsām pilēja lietus. Ugunssirds nopurināja lāses un lēkšoja uz vietu, kur bija paslēpis medījumu.

Kad viņš pārradās apmetnē, visur jau valdīja klusums; kaķi bija patvērušies savās migās. Ugunssirds šķērsoja dubļaino klajumu un iemeta guvumu kopējā kaudzē. Paņēmis savu tiesu, runcis aizrikšoja uz karotāju migu. Šovakar viņš nekādā gadījumā negrasījās ēst ārā.

Ugunssirds iebāza galvu migā. Pelēksvēdra, viņam par lielu atvieglojumu, snauduļoja. Ja draugs neblandītos pa mežu, meklēdams Sidrabstraumi, viņš tiešām varētu drīz atlabt.

– Dzeltzobe vēl nepaņēma ēdamo, – ēnā atskanēja Sniegputeņa balss. – Viņai bija darba pilnas rokas. Manuprāt, viņa novērtēs to peli, ko tu nes.

Ugunssirds pamāja ar galvu un atgriezās ārā. Ja Dzeltzobe bija pārāk aizņemta, lai aizietu pēc ēdamā, tas varēja nozīmēt tikai vienu: ar slimību apmetnē ir kļuvis ļaunāk. Ugunssirds pārskrēja pāri klajumam un apstājās tikai uz mirkli, lai paņemtu vēl vienu peli, iekams devās iekšā paparžu tunelī.

Papardēs klajuma malā bija ierīkota sūnu guļvieta, kurā atdusējās svītrains kaķēns. Tam blakus tupēja Dzeltzobe un centās pārliecināt mazuli ieēst zālītes. Sīkaliņš žēli šņaukājās, raudzīdamies augšup uz dziednieci; mazais mirkšķināja asarainās actiņas, un viņa deguns burtiski pludoja. Ugunssirds nojauta, ka tas noteikti ir mazulis, kas saslimis ar balto klepu.

Dzirdot kādu ienākam, Dzeltzobe pagriezās. – Vai tas man? – viņa ieņaudējās, paskatījusies uz pelēm, kas karājās runcim zobos. Ugunssirds pamāja un nometa nešļavu zemē. – Paldies! Ja jau esi te, varbūt pamēģini pierunāt šo mazuli apēst zāles? – Kaķene aizgāja pie pelēm, sperdama stīvus soļus senā pleca ievainojuma dēļ, un vienu no tām sāka kāri skrubināt.

Ugunssirds piegāja pie kaķēna. Tas pacēla skatienu un pavēra sīko mutīti, čerkstoši, sāpīgi ieklepojoties. Runcis saudzīgi piestūma tam zālītes. – Ja gribi būt karotājs, tev būs vien jāpierod ēst šitās briesmīgās zāles, – viņš ieņaudējās. – Tad, kad tu dosies uz Mēnesakmeni, tev būs jāēd tādi augi, kas garšo vēl daudz sliktāk.

Kaķēns puspievērtām acīm izbrīnīti vērās rudajā runcī.

– Uzskati to par treniņu, – Ugunssirds mudināja. – Tā tu vingrināsies kļūt par karotāju.

Mazulis pasniedzās un piesardzīgi paņēma kripatu zāļu.

Ugunssirds uzmundrinoši iemurrājās.

Pienāca Dzeltzobe. – Labi pastrādāts! – viņa paslavēja runci un tad pamāja sāņus. Ugunssirds saprata, ka dziedniece grib ar viņu aprunāties, un sekoja tai uz lielo klintsbluķi – viņas guļvietu. Vēl aizvien lija, un kaķes salēkšķējusī spalva bija izmirkusi, bet slapjā aste vilkās pa dubļiem.

– Zvaigžņuzilgmei ir baltais klepus, – dziedniece drūmi ieņaudējās.

– Bet baltais klepus taču nav tik nopietns, vai ne?

Dzeltzobe pakratīja galvu. – Slimība sākās ļoti pēkšņi, – viņa stāstīja, – un ir viņu ļoti novārdzinājusi. – Ugunssirdij viss iekšā sažņaudzās, iedomājoties, cik maz dzīvību barvedei atlicis. – Es brīdināju Zvaigžņuzilgmi, lai turas pa gabalu no slimajiem kaķiem, bet viņa gribēja tos apraudzīt, – Dzeltzobe turpināja. – Tagad barvede guļ savā migā. Pie viņas ir Sarmāda.

Bailes, kas plaiksnīja kaķes acīs, lika Ugunssirdij prātot, vai tai ir zināma patiesība par Zvaigžņuzilgmes dzīvību skaitu. Runcis bija domājis, ka barvede uzticējusi savu noslēpumu vienīgi viņam. Pārējie uzskatīja, ka viņai vēl ir trīs dzīvības, bet varbūt dziedniece tādas lietas zināja instinktīvi.

Patiesībā, ja Zvaigžņuzilgme tagad zaudēs dzīvību, viņai atliks viena vienīga.

16. NODAĻA

Lietus turpināja līt visu nakti un nerimās vēl nākamajā rītā, taču ap saulesvidu mākoņi sāka izklīst. Apmetnē valdīja drūma noskaņa; visi gaidīja kādus jaunumus par savu barvedi.

Ugunssirds izlīda no kazeņu biežņas, kur bija tupējis jau kopš rītausmas, un aizrikšoja uz Dižakmeni tur, kur atradās Zvaigžņuzilgmes miga. Iekšā nebija dzirdama ne skaņa. Pagriezies runcis uzskrēja virsū Pūpolvilnai, kura nesa ēdienu uz mazuļu migu. Kaķene vaicājoši piešķieba galvu.

Runcis zināja, ka viņa cer uz jaunumiem. – Baidos, ka nevaru neko pateikt. – Viņš pavicināja asti.

Ugunssirds bija iedevis Ogļuķepai un Mālķepam brīvdienu. Abi mācekļi laiskojās pie migas un izskatījās garlaikoti. Runcis zināja, ka ir jaunuļus pievīlis, taču viņš gribēja palikt apmetnē, kamēr Zvaigžņuzilgme bija slima. Vismaz Tīģernaga apmetnē nebija, tāpēc Ugunssirds lēmumu neviens nekritizēja. Barvedes palīgs bija devies rītausmas patruļā.

Piepeši sakustējās ķērpji, kas karājās pār ieeju Zvaigžņuzilgmes migā, un ārā izmetās Sarmāda. Viņa aizjoņoja pāri klajumam uz Dzeltzobes migu un jau pēc mirkļa šāvās atpakaļ, dziedniecei minot viņai uz papēžiem.

Ugunssirds piecilpoja pie barvedes mājvietas tajā pašā brīdī, kad Sarmāda un Dzeltzobe iespraucās tajā caur nokarenajiem ķērpjiem. Runcis apstājās un strauji pukstošu sirdi apsēdās. Sarmāda izbāza ārā galvu.

– Kas noticis? – Ugunssirds trīsošā balsī jautāja.

Kaķene aizvēra acis. – Zaļais klepus, – tā drūmi sacīja. – Stāvi sardzē un gādā, lai neviens nenāk iekšā! – Viņa nozuda atpakaļ migā.

Ugunssirds palika nekustīgi sēžam; visu ķermeni stindzināja šoks. Zaļais klepus! Zvaigžņuzilgmei nudien draudēja briesmas zaudēt vēl vienu dzīvību.

Kaut kur ārpus nometnes atskanēja spalgs ņaudiens, liekot runcim pagriezties un paskatīties uz tuneli irbulenēs. Klajumā izbrāzās un kā iemiets Ugunssirds priekšā apstājās Zemesķepa. – Es nāku no Tīģernaga, – viņš elsoja. – Man ir ziņa Zvaigžņuzilgmei.

– Viņa ir slima, – Ugunssirds atbildēja. – Tu nevari iet iekšā.

Zemesķepa nepacietīgi savicināja asti. – Tīģernagam viņa ir jāsatiek pie Pērkontakas. Tas ir ļoti steidzami!

– Kas noticis?

Zemesķepa nikni paglūnēja. – Tīģernags lika runāt ar Zvaigžņuzilgmi, – viņš nicīgi noskaldīja, – nevis ar kaut kādu minci, kas tēlo karotāju!

Ugunssirdi pārņēma dusmas, un viņš izlaida nagus. – Zvaigžņuzilgme nevar atstāt apmetni, – runcis ņurdēja un pavirzījās tā, lai ieeja barvedes migā būtu nosprostota.

– Tas ir tiesa, – aiz muguras atskanēja Dzeltzobes aizsmakusī balss. Dziedniece bija iznākusi laukā.

Zemesķepa paraudzījās uz Dzeltzobi un sarāvās no viņas oranžo acu skatiena. – Tīģernags ir atradis pierādījumus, ka mūsu teritorijā ir pabijuši Ēnas klana karotāji, – viņš ņaudēja. – Viņi ir iebrukuši mūsu medību laukos!

Neraugoties uz bažām par Zvaigžņuzilgmi, Ugunssirds juta, kā lūpa atžņiebjas dusmās. Kā viņi uzdrošinājās? Pēc tā, kā Pērkona klans bija viņiem palīdzējis!

Taču Dzeltzobi Zemesķepas ziņa neinteresēja. Dziedniece pagriezās pret Ugunssirdi, lūdzoši viņu uzlūkodama. – Ugunssirds, – viņa ieņaudējās, – saki, vai divkājaino midzenī ir kaķumētra?

– Kaķumētra? – Ugunssirds atbalsoja.

– Man tā vajadzīga Zvaigžņuzilgmei, – Dzeltzobe paskaidroja. – Es neesmu lietojusi kaķumētru jau daudzus mēnešus, taču domāju, ka viņai tā palīdzēs. – Ugunssirds uzmanīgi klausījās. Kaķe turpināja: – Šai mētrai ir mīkstas lapas un neatvairāma smarža...

Runcis viņu pārtrauca: – Jā, es zinu, kur to atrast! – Mežā viņš nekad nebija redzējis šos augus, bet savās kaķēna dienās bija vārtījies kaķumētru audzē pie divkājaino mītnes.

– Labi, – Dzeltzobe noteica. – Man vajag tik daudz, cik vien vari atnest, un ātri.

– Bet Tīģernags? – iejaucās Zemesķepa.

– Tīģernagam pagaidām jātiek galā saviem spēkiem! – Dzeltzobe noskaldīja.

Viņus bija novērojusi turpat uz celma sēdošā Ogļuķepa. Viņa pieskrēja klāt. – Ar ko jātiek galā saviem spēkiem? – kaķenīte priecīgā satraukumā ņaudēja. Ugunssirds žigli pavicināja asti, dodot mazajai zīmi, lai klusē.

Zemesķepa nelikās ne zinis par mācekli. – Ēnas klans varbūt jau ir mūsu teritorijā! – viņš šņāca.

Ogļuķepa iepleta acis, taču turēja mēli aiz zobiem.

Dzeltzobe brīdi apdomājās. – Kur ir Sniegputenis? – viņa jautāja.

– Viņš, Smilšuķepa un Peļāda patrulē Saules klintīs, – Zemesķepa atbildēja.

Dziedniece pamāja ar galvu. – Zvaigžņuzilgme ir slima, Ugunssirds ies pēc zālēm. Mēs nevaram atļauties sūtīt prom vēl vairāk karotāju. Ja Ēnas klans tiešām ir mūsu teritorijā, viņi var uzbrukt. Tā jau ir gadījies arī agrāk, – viņa drūmi atgādināja.

– Ja es ātri dabūšu kaķumētru, – iejaucās Ugunssirds, – tad varu pēc tam tikties ar Tīģernagu un atnest viņa ziņu Zvaigžņuzilgmei.

Zemesķepas acis uzzibsnīja. – Bet viņš grib, lai Zvaigžņuzilgme redz pierādījumus pati savām acīm. Ēnas klans Pērkona takas mūsu pusē ir atstājis medījuma paliekas!

Dzeltzobe ierūcās, viņu apklusinot. – Zvaigžņuzilgmei nekādi pierādījumi nav jāredz, – viņa sēca. – Vajadzētu pietikt ar viņas palīga teikto.

– Tīģernagam tikai jāpasaka, ka Zvaigžņuzilgme nevar atnākt, – Ugunssirds ņaudēja. – Aiznesīšu viņam ziņu, kad būšu dabūjis kaķumētru. Kur viņš ir?

– Es pats aiziešu! – Zemesķepa ārdījās. – Vai tu iedomājies, ka esi labāks ziņnesis, jo esi karotājs, bet es – tikai māceklis? – Runcis uzmeta Ugunssirdij naidpilnu skatienu.

Taču Dzeltzobei nebija pacietības klausīties ķīviņos. – Kamēr Ugunssirds būs prom, klanu vajadzēs sargāt! – viņa uzšņāca Zemesķepam, pieglauzdama ausis. – Vai tas tev būs gana svarīgs pienākums? Nu – kur ir Tīģernags?

– Pie apdegušā oša, kas nokarājas pāri Pērkontakai, – Zemesķepa sapīcis atbildēja.

– Labi, – kaķene noņurdēja. – Ej nu, Ugunssirds! Aši!

Steidzoties pāri klajumam, runcis izdzirdēja tuvojamies sīku solīšu dipoņu. – Ugunssirds, pagaidi!

– Ej atpakaļ migā, Ogļuķepa, – runcis, pat nepagausinājis soli, uzsauca pār plecu.

– Es varētu aizskriet un nodot ziņu Tīģernagam, kamēr tu ej pēc kaķumētras!

Ugunssirds apstājās un pagriezās pret mācekli. – Ogļuķepa, ja tuvumā ir Ēnas klana karotāji, tev jāpaliek apmetnē. – Kaķenīte izskatījās satriekta, taču Ugunssirdij nebija vaļas raizēties par viņas aizvainojumu. – Ej atpakaļ uz migu, – viņš uzrūca un, nesagaidījis melnītes atbildi, pagriezās un metās prom no apmetnes.

Kaķis izbrāzās cauri Augstpriedēm un līkumu līkumiem līda cauri pamežam, kas beidzās pie divkājaino mītnes. Uz žoga, kas no teritorijas atdalīja senākās ēkas, nāsīs iesitās dārza pazīstamā smarža. Ugunssirds galvā savirpuļoja atmiņu gūzma – tā, ka viņš sākumā noreiba. Runcis iedomājās par saulainajām pēcpusdienām dārzā, kur viņš spēlējās ar divkājaino sagādātām mantiņām. Ugunssirds gandrīz vai gaidīja, ka tūlīt iegrabēsies pusdienu šķīvis un kāda balss sauks viņa minča vārdu. Bet tad viņš atcerējās par Zvaigžņuzilgmi, kura cīnījās ar zaļo klepu.

Ugunssirds nolēca lejā dārzā un aizlēkšoja pāri mauram turp, kur atcerējās augam kaķumētru. Viņš pavēra muti un dziļi ieelpoja; izlauzās atvieglojuma nopūta – kārdinošais aromāts joprojām vēdīja kaut kur tepat.

Runcis tecēja gar rindā sastādītiem augiem un ostīja gaisu. Kaķumētru nekur nemanīja, viņš ar katru soli atradās arvien tuvāk savai vecajai divkājaino migai. Soļi kļuva gausāki. Tagad kaķumētras smarža sajaucās ar viņa kaķēna dienu aromātiem, un tas mulsināja.

Rudais runcis papurināja galvu, lai domas noskaidrotos, un koncentrējās uz kaķumētras smaržu. Viņš palīda zem kupla krūma, kas pēc ilgstošā lietus vēl pilēt pilēja, un atrada lielu puduri maigās, aromātiskās mētras. Salna nesen bija nokodusi dažas lapas, taču krūms bija pasargājis pietiekami daudz, lai Dzeltzobei pietiktu. Ugunssirds nokoda tik daudz lapu, cik nu spēja panest. Mute pievilga ar gardo aromātu, bet runcis sargājās košļāt, lai arī kā to gribējās. Zvaigžņuzilgmei vajadzēs ikvienu pilienu vērtīgās sulas.

Ugunssirds pilnu muti pagriezās un skriešus devās atpakaļ pāri dārzam. Viņš pārlēca pāri žogam un aulekšiem metās cauri mežam, nelikdamies ne zinis par kazeņu dzelkšķiem, kas tā vien ķērās kažokā. Bija tāda sajūta, ka plaušas tūlīt pārplīsīs: tā kā mute bija jātur ciet, lai mētras lapiņas neizkristu, elpot varēja tikai caur degunu.

Dzeltzobe jau gadīja pie irbuleņu tuneļa. Ugunssirds nometa atnesto kaķumētru viņai pie ķepām un lieliem malkiem kampa gaisu, sāniem smagi cilājoties. Dziedniece veltīja viņam pateicīgu skatienu un, paņēmusi lapiņas, aizsteidzās uz Zvaigžņuzilgmes migu.

Sēdēdams turpat un elsodams, Ugunssirds atskārta, ka irbuleņu tunelī ir jaušams priecīgi satrauktas Ogļuķepas aromāts, un apostīja zemi sev apkārt. Vai Ogļuķepa būtu atstājusi apmetni, lai arī viņš bija to brīdinājis par Ēnas klana karotājiem?

Runcis aizskrēja uz mācekļu migu un pabāza tajā galvu. Tur viens pats gulēja Mālķepa.

– Kur ir Ogļuķepa? – Ugunssirds ieņaudējās.

Mālķepa miegaini pacēla galvu. – Ēe... ko-e?

– Ogļuķepa! Kur viņa ir?

– Nezinu, – runčuks mulsi atteica.

Ugunssirds izvilka galvu no migas un pārlaida skatienu klajumam. Gar Zvaigžņuzilgmes mitekli šurpu turpu soļoja Sarmāda, no satraukuma gluži uzbozusies. Ugunssirds prātoja, ko lai tagad dara. Nebija laika pašam meklēt Ogļuķepu, taču viņš negribēja izpaust pārējiem karotājiem, ka kaķenīte ir pazudusi. Pelēksvēdra! – runcis piepeši iedomājās. Draugs varētu meklēt mācekli, bet viņš pats dosies pie Tīģernaga. Ugunssirds aizsteidzās uz karotāju migu un ielīda iekšā.

Pelēksvēdras guļvieta bija tukša. Ugunssirds juta uzbangojam dusmas. Kur draugs bija pazudis – tieši tagad, kad bija vajadzīgs? Nu protams – to jau bija pavisam viegli uzminēt! Ugunssirds pikti nosprauslājās. Ogļuķepai būs jātiek galā pašai, līdz viņš atradīs Tīģernagu un pastāstīs, ka Zvaigžņuzilgme ir slima.

Runcis lēkšiem metās atpakaļ irbuleņu tunelī un devās uz Pērkontakas pusi. Ceļā augšup pa krauju un mežā viņš juta Ogļuķepas smaržu. Kaķenīte bija nākusi uz šo pusi. Nu protams! Viņa pati bija devusies pie Tīģernaga! Ugunssirds spalva raizēs un bezspēcīgās dusmās iekņudējās. Kā viņa varēja rīkoties tik muļķīgi?

Apmetis līkumu Čūsku klintīm, Ugunssirds sajuta Pērkontakas smaku un izdzirda auļojošo briesmoņu rēkoņu.

Piepeši mežmalā kāds spalgi, griezīgi iekliedzās. Ugunssirds asinis sastinga dzīslās. Tādu pašu kliedzienu viņš bija dzirdējis sapnī.

Runcis izskrēja ārā no biezokņa un spēji apstājās zālainajā laukumiņā pie Pērkontakas. Viņš izmisis palūkojās uz vienu pusi, tad uz otru un pamanīja zibens spērienā nomelnējušu osi. Šī noteikti bija tā vieta, kur, pēc Zemesķepas teiktā, Tīģernags gaidīšot Zvaigžņuzilgmi. Taču barvedes palīgu viņš ieraudzīja gabaliņu tālāk; viņš rāmā riksī tuvojās kokam.

Ugunssirds metās skriet. Eja šeit bija gluži šaura, te tik tikko pietiktu vietas trusim, bet kaķis neapstājās. Skrienot viņš uzsauca Tīģernagam:

– Vai dzirdēji kliedzienu? – Taču briesmoņa rēkoņa aiznesa vārdus sev līdzi.

Rudais runcis notrīsēja, nezvēram aiztraucoties garām, un pagaidīja, lai troksnis norimst; viņš grasījās vēlreiz uzsaukt Tīģernagam. Bet tad Ugunssirds kaut ko pamanīja. Uz šaurās, zālainās joslas blakus osim iezīmējās melns apveids; viņš ar šķebinošām izbailēm atpazina sīko ķermenīti, kas nekustīgi gulēja blakus Pērkontakai. Tā bija Ogļuķepa.

17. NODAĻA

Ugunssirds raudzījās uz kaķenīti, šausmās gluži sastindzis. Tīģernags bija nonācis pie ļenganā augumiņa un nu stāvēja, skatīdamies lejup; karotāja raženie pleci šokā bija gluži stīvi. Ugunssirds piespieda sevi doties tuvāk Ogļuķepai un, piesardzīgi pastiepis galvu, paostīja viņas sānu. Kaķenīte oda pēc Pērkontakas. Pakaļkāja bija nejauki izgriezta un spīdēja asinīs. Ugunssirds trīcēja tā, ka tik tikko spēja nostāvēt, bet tad pamanīja, ka melnītes sāni cilājas. Viņa vēl elpoja! Rudais runcis pacēla skatienu uz Tīģernagu – gluži mēms no atvieglojuma.

– Viņa ir dzīva, – barvedes palīgs ieņurdējās. Viņa dzintardzeltenās acis pievērsās Ugunssirdij. – Ko Ogļuķepa te darīja?

– Viņa nāca meklēt tevi, – Ugunssirds nočukstēja.

– Vai gribi teikt, ka tu viņu sūtīji šurp?

Rudais runcis pāsteigumā iepleta acis. Vai Tīģernags viņu uzskata par tik dumju? – Es Ogļuķepai liku palikt apmetnē! – viņš protestēja. – Viņa pati šurp atnāca. – Jo es nespēju viņu piespiest man paklausīt! – viņš ar nepatiku atskārta.

Tīģernags nošņaukājās. – Mums jādabū viņa mājās. – Runcis pieliecās, atvērtu muti sniegdamies pēc trauslā, sadragātā ķermenīša, bet Ugunssirds nolieca galvu un satvēra mācekli aiz čupra, iekams Tīģernags bija paspējis tai pieskarties. Viņš ievilka Ogļuķepu mežā, cik saudzīgi vien spēja; augumiņš ļengani nokarājās starp viņa priekšķepām.

Pie viņiem pieskrēja Tumšsvēdra. – Tīģernag, es vēlreiz pārbaudīju Čūsku klintis. Nekur nav manāmas Ēnas klana... – viņš apklusa, ievērojis Ugunssirds zobos Ogļuķepu. – Kas noticis?

Ugunssirds negaidīja Tīģernaga atbildi, bet klupdams krizdams līkumoja cauri kokiem ar dārgo nastu. Viņš būtu varējis novērst šo negadījumu! Ja būtu piespiedis Ogļuķepu ieklausīties, ja būtu bijis labāks skolotājs. Tagad kaķenītes ķermenis bija sadragāts un asiņoja, un viņa neizdvesa ne skaņu, tā karādamās viņam zobos. Garajā mājupceļā Ogļuķepas pakaļkājas dzina kritušajās lapās seklu vagu.

Dzeltzobes nebija viņas klajumā. Abi ar balto klepu sasirgušie kaķēni gulēja savās migās cieši aizmiguši. Ugunssirds nolika Ogļuķepu uz aukstās zemes un, griezdamies ap savu asi, izveidoja viņai vietiņu papardēs. Pabeidzis viņš satvēra kaķenīti aiz čupra un ievilka sagatavotajā migā.

– Ugunssirds? – klajumā ieņaudējās Dzeltzobe. Tīģernags laikam bija izstāstījis viņai par Ogļuķepu. Rudais runcis izlēca no migas. – Viņa ir tur iekšā, – viņš sēca, juzdamies gluži vārgs no atvieglojuma, ka atnākusi dziedniece.

– Ļauj man paskatīties, – Dzeltzobe pavēlēja un, paspraukusies garām Ugunssirdij, ielīda papardēs pie Ogļuķepas. Ugunssirds apsēdās un gaidīja.

Beidzot dziedniece izlēca laukā. – Viņa ir ļoti smagi ievainota, – kaķe ieņaudējās; skatiens bija satumsis bažās. – Bet man šķiet, ka varbūt varēšu viņu glābt.

Iedzirkstījās sīksīka cerība, gluži kā mirdzošs rasas piliens kažokā. Ugunssirds mirkli juta, kā tas viz, bet tad Dzeltzobe piebilda: – Nevaru neko apsolīt. – Dziedniece ielūkojās dziļi Ugunssirds acīs un nomurmināja: – Zvaigžņuzilgme ir ļoti slima. Es vairs nevaru viņai palīdzēt. Tagad viņas liktenis jāizlemj Zvaigznes klanam.

Ugunssirds juta, kā skatiens saviļņojumā aizmiglojas. Runcis gandrīz nevarēja saskatīt Dzeltzobes seju, bet dzirdēja, kā tā viņu atkal maigi uzrunā: – Ej, pasēdi pie Zvaigžņuzilgmes. Pirmīt viņa pēc tevis vaicāja. Es parūpēšos par Ogļuķepu.

Rudais runcis akli pamāja un aizgriezās. Zvaigžņuzilgme bija viņa skolotāja un vēl vairāk – jau kopš pirmās tikšanās viņus abus vienoja īpaša saikne. Tomēr Ugunssirds juta, ka nespēj izšķirties. Viņam vajadzētu būt arī pie Ogļuķepas.

Paparžu tuneļa tālākajā galā tumsa kāda ēna. Pie ieejas Dzeltzobes migā, kā allaž augsti paceltu galvu, tupēja Tīģernags. Ugunssirds pleci sastinga dusmās. Kāpēc diženais karotājs neizrāda ne visniecīgāko nožēlu? Ogļuķepa galu galā devās meklēt viņu. Un kāpēc? Vismaz Ugunssirds nekādas Ēnas klana pēdas nebija pamanījis! Ne vārda neteicis, runcis pagāja Tīģernagam garām un devās pāri klajumam uz Zvaigžņuzilgmes migu.

Ārpusē sardzē sēdēja Garaste. Viņš pašķielēja, taču nemēģināja aizkavēt Ugunssirdi, kad jaunais karotājs iespraucās starp nokarenajiem ķērpjiem.

Iekšā bija Zeltpuķe – viena no mātītēm. Ugunssirds redzēja, kā tumsā zalgo viņas acis, un saskatīja palso Zvaigžņuzilgmes kažoku barvedes guļvietā. Zeltpuķe noliecās un maigi nolaizīja kaķes galvu, lai to atvēsinātu, – gluži kā māte, kas rūpējas par savu kaķēnu. Rudā runča sirds iesāpējās, kad viņš iedomājās par Ogļuķepu. Vai Sarmāda jau bija pie meitas?

– Dzeltzobe viņai iedeva kaķumētru un zeltpīpeni, – aprūpētāja klusi teica. – Tagad varam tikai vērot un gaidīt. – Kaķene piecēlās un piedūra purnu Ugunssirds degunam. – Vai varēsi ar viņu pasēdēt? – tā klusiņām pajautāja. Ugunssirds pamāja ar galvu, un Zeltpuķe nedzirdamiem soļiem iztecēja ārā.

Ugunssirds apgūlās uz vēdera, izstiepis priekšķepas, lai tās viegli skartu barvedes seju. Runcis gulēja pavisam mierīgi, nenolaizdams acis no Zvaigžņuzilgmes ļenganā auguma. Kaķei vairs nebija spēka klepot. Ugunssirds tumsā dzirdēja viņas seklo, sēcošo elpu un nakts gaitā ieklausījās tās vārgajā ritmā.

Elpa pārtrūka tieši pirms rītausmas. Ugunssirds jau bija gandrīz iesnaudies, kad piepeši atskārta, ka alā iestājies klusums. Arī ārā nebija dzirdams ne troksnītis, valdīja nāves klusums, it kā viss klans būtu aizturējis elpu.

Zvaigžņuzilgme gulēja pilnīgi nekustīgi. Ugunssirds zināja, ka viņa ir pie Zvaigžņu klana un gatavojas savai atlikušajai dzīvei. Runcis jau vienreiz bija pieredzējis, kā barvede zaudē dzīvību. Kažoks nokņudēja, viņam redzot pārpasaulīgo mieru, kas šķita ieskaujam stingo augumu, bet tur neko nevarēja darīt, tāpēc Ugunssirds vienkārši gaidīja.

Piepeši Zvaigžņuzilgme spēji ierāva elpu. – Ugunssirds, vai tas esi tu? – viņa aizsmakušā balsī ieņaudējās.

– Jā, Zvaigžņuzilgme, – rudais runcis nomurmināja. – Esmu te.

– Esmu zaudējusi vēl vienu dzīvību. – Barvedes balss skanēja vāri, taču Ugunssirds jutās tik atvieglots, ka gandrīz gribēja pasniegties un nolaizīt viņu starp ausīm tāpat, kā bija darījusi Zeltpuķe. – Kad zaudēšu šo dzīvību, es vairs nespēšu atgriezties.

Runcis ar mokām norija siekalas. Bija sāpīgi iedomāties, ka klans zaudēs savu diženo barvedi, bet vēl mokošāk bija apzināties, ka viņš zaudēs savu skolotāju un draudzeni. – Kā tu jūties? Vai man atvest Dzeltzobi?

Kaķene lēni papurināja galvu. – Drudzis ir rimies. Es jūtos diezgan labi, man tikai jāatpūšas.

– Labi, – Ugunssirds noņaudēja. Rīts caur ķērpju priekškaru alā sijāja gaismu, un runča galva pēc negulētās nakts bija kā apdullusi.

– Tu noteikti esi noguris, – Zvaigžņuzilgme ieteicās. – Ej, paguli.

– Jā. – Ugunssirds gausi piecēlās. Kājas pēc tik ilgas gulēšanas vienā pozā bija gluži stīvas. – Vai tev kaut kas ir vajadzīgs?

– Nē. Tikai pasaki Dzeltzobei, kas notika, – barvede atbildēja. – Paldies, ka pasēdēji pie manis!

Rudais runcis centās par atbildi iemurrāties, bet balss iestrēga kaklā. Vēlāk vēl būs laiks sarunām. Viņš izlīda cauri ķērpjiem.

Ārā Ugunssirds acis samiedzās no pārvarīgās spozmes. Naktī bija uzsnidzis sniegs. Runcis apbrīnā skatījās. Viņš vēl nekad nebija redzējis sniegu – kaķēna dienās divkājainie viņu aukstā laikā bija turējuši iekšā. Taču Ugunssirds bija dzirdējis par sniegu runājam klana veckaķus. Runcis pamāja Tumšsvēdram, kurš bija nomainījis Garasti un nu sargāja Zvaigžņuzilgmes migu, un iekāpa savādajā, pulverim līdzīgajā baltumā. Tas šķita slapjš un auksts un zem ķepām skaļi gurkstēja.

Klajumā stāvēja Tīģernags. Vēl aizvien sniga; baltās pārslas nolaidās uz runča biezā kažoka, pat neizkūstot. Ugunssirds dzirdēja, kā barvedes palīgs dod rīkojumu izoderēt mazuļu migas sienas ar lapām, lai tur būtu siltāk. – Vēl es gribu, lai tiktu izkašāta bedre, kurā varēsim glabāt medījumu, – Tīģernags turpināja. – Izoderējiet to ar sniegu un tad, kad bedre būs pilna, pārklājiet arī pāri. Ja jau ir uzsnidzis, būtu labi to izmantot.

Tīģernagam apkārt šaudījās karotāji, pildot viņa pavēles. – Peļāda, Garaste! Organizējiet mednieku grupas. Mums vajadzīgs tik daudz medījuma, cik vien varam savākt, iekams visi zvēri pazūd ziemas migās! – Runcis pamanīja pār klajumu soļojošo Ugunssirdi. – Ugunssirds, pagaidi! – viņš uzsauca. – Ā, tev laikam jāatpūšas. Diez vai šorīt no tevis medībās būs kāds labums.

Rudais runcis raudzījās uz tumšo karotāju; viņa rīklē kā žults kāpa naids. – Es vispirms apraudzīšu Ogļuķepu, – viņš ieņurdējās.

Tīģernags brīdi raudzījās viņam acīs. – Kā jūtas Zvaigžņuzilgme?

Ugunssirds kažoku kā salta vēja pūsma uzboza neuzticēšanās. Reiz viņš bija dzirdējis, kā Zvaigžņuzilgme Tīģernagam samelo par to, cik dzīvību viņai ir atlicis. – Es neesmu dziednieks, – viņš atbildēja. – Nezinu.

Barvedes palīgs pikti nošņaukājās un aizgriezies atsāka dot rīkojumus. Ugunssirds devās uz Dzeltzobes migu, juzdamies atvieglots, ka tur var patverties no drudžainās rosības apmetnē. Sirds sāka nemierīgi sisties, prātojot, kādā stāvoklī viņš ieraudzīs Ogļuķepu. – Dzeltzobe! – runcis pasauca dziednieci.

– Kuš! – viņa izlēca no Ogļuķepas guļvietas papardēs. – Ogļuķepa beidzot guļ. Nakts bija grūta. Nevarēju dot magoņu sēklas pret sāpēm, iekams viņa nebija atguvusies no pārbīļa.

– Bet vai Ogļuķepa būs dzīvotāja? – Ugunssirds kājas atvieglojumā saļodzījās.

– To es vēl vairākas dienas īsti nezināšu. Viņai ir iekšēji ievainojumi, un viena no pakaļkājām ir nelāgi lauzta.

– Bet tā taču sadzīs, vai ne? – runcis izmisis prašņāja. – Viņa taču pavasarī atkal trenēsies?

Dzeltzobe papurināja galvu; dzeltenajās acīs jautās līdzjūtība. – Ugunssirds, lai kas arī notiktu, Ogļuķepa vairs nekad nekļūs par karotāju.

Rudajam runcim sareiba galva. Viņš jau tāpat bija apdullis no negulēšanas, un nu šaušalīgā ziņa atņēma pēdējās enerģijas paliekas. Ogļuķepa bija uzticēta viņam; viņam tā bija jāizskolo par karotāju. Atmiņas par vārda došanas ceremoniju dzēla kā asi ērkšķi – cik priecīgi satraukta bija melnā kaķenīte, kā mātes lepnumā spulgoja Sarmādas acis... – Vai Sarmāda to zina? – runcis truli pajautāja.

– Jā, viņa te bija līdz pat rītausmai. Tagad Sarmāda ir atgriezusies mazuļu migā – ir jāgādā par kaķēniem. Palūgšu vienu no veckaķiem pasēdēt pie Ogļuķepas. Viņa ir jāsilda.

– Es to varu izdarīt. – Ugunssirds aiztipināja līdz Ogļuķepas guļvietai un ielūkojās iekšā. Kaķenīte sakustējās; asiņainie sāni smagi cilājās, it kā viņa miegā izcīnītu grūtu kauju.

Dzeltzobe ar degunu maigi iebikstīja Ugunssirdij sānā. – Tev jāpaguļ, – viņa čerkstošā balsī sacīja. – Atstāj Ogļuķepu manā ziņā.

Runcis nekustējās ne no vietas. – Zvaigžņuzilgme zaudēja vēl vienu dzīvību, – viņam paspruka. Dzeltzobe brīdi mirkšķināja plakstus un tad pacēla skatienu pret Zvaigznes klanu. Kaķe neteica ne vārda, taču Ugunssirds pamanīja oranžajās acīs nemieru. – Tu zini, vai ne? – viņš nomurmināja.

Dzeltzobe nolaida galvu un ieskatījās viņam acīs. – Vai to, ka šī ir Zvaigžņuzilgmes pēdējā dzīve? Jā, es zinu. Dziednieki spēj noteikt tādas lietas.

– Vai arī pārējais klans to spēs? – Ugunssirds jautāja, domādams par Tīģernagu.

Dziedniece piemiedza acis. – Nē. Šajā dzīvē viņa nebūs vājāka kā jebkurā citā.

Runcis paskatījās uz viņu ar pateicību.

– Tā, – Dzeltzobe ieteicās, – vai gribi magoņu sēklas, lai vieglāk iemigtu?

Ugunssirds papurināja galvu. Sirds dziļumos runcis ilgojās pēc dziļā, vieglā miega, ko dāvātu sēklu iebaudīšana, taču, ja Tīģernagam bija taisnība un Ēnas klans nudien gatavojās uzbrukt Pērkona klana robežām, negribētos notrulināt maņas. Varbūt viņš būs vajadzīgs, lai aizstāvētu apmetni.

* * *

Pelēksvēdra bija atgriezies karotāju migā. Ugunssirds viņam neko neteica; dusmas par to, ka draugs iepriekšējā naktī bija nozudis, joprojām smeldza kā vecs zilums. Runcis klusēdams aiztecēja pie savas guļvietas, apgriezās riņķī un apsēdies sāka mazgāties.

Pelēcis pacēla galvu. – Tātad tu esi atpakaļ. – Viņš izklausījās tā kā satraukts, it kā gribētu vēl ko piebilst.

Ugunssirds pārstāja laizīt priekšķepu un pavērās uz draugu.

– Tu mēģināji brīdināt Sidrabstraumi, lai viņa turas pa gabalu, – Pelēksvēdra pārskaities iešņācās. Pūpolvilna – viņa snauduļoja migas otrā galā – pavēra vienu aci, bet tad atkal aizvēra.

Pelēkais runcis pieklusināja balsi. – Nebāz degunu, kur nevajag, ja? – viņš noskaldīja. – Es turpināšu tikties ar viņu, lai ko tu arī teiktu vai darītu.

Ugunssirds nosprauslājās un uzmeta viņam nosodošu skatienu. Saruna ar Sidrabstraumi šķita tik sena, ka viņš par to jau bija gandrīz aizmirsis. Taču runcis nebija aizmirsis Pelēksvēdras pazušanu brīdī, kad bija vajadzīga palīdzība Ogļuķepas meklēšanā. Ugunssirds dusmīgi nolika galvu uz dubļainajām priekšķepām un aizvēra acis. Ogļuķepa izcīnīja smagu cīņu, un Zvaigžņuzilgme bija uzsākusi savu devīto dzīvi. Viņam bija vienalga, ko dara Pelēksvēdra.

18. NODAĻA

Kad Ugunssirds nākamajā dienā pamodās, pelēcis jau bija prom. Pēc gaismas, kas spīdēja cauri zariem, varēja noprast, ka ir saulesvidus. Rudais runcis piecēlās; locekļi sērās vēl aizvien šķita gurdi. Ugunssirds pabāza galvu ārā. Laikam bija snidzis visu rītu, jo nu zemi klāja bieza sniega sega un pie migas bija sapūsta vesela kupena. Ugunssirds lūkojās pāri baltam mūrim, kas sniedzās viņam līdz plecam.

Parastie apmetnes trokšņi šķita slāpēti. Ugunssirds redzēja klajuma tālākajā malā sačukstamies Pūpolvilnu un Pusasti. Peļāda cīnījās cauri sniegam ceļā uz medījumu krātuvi; kaķenei zobos karājās trusis. Viņa apstājās, nošķaudījās un turpināja ceļu.

Ugunssirds pacēla vienu ķepu un nolika sniegā. Sākumā baltā virsa šķita stingra, bet piespiežot plānā garoziņa salūza un runcis spēji ierāva elpu, ķepai strauji iegrimstot kupenā. Ugunssirds nosprauslājās, piepeši attapies līdz purnam sniegā, un, papurinājis galvu un izslējis zodu, lēca uz priekšu, taču panāca to, ka iestiga sniegā vēl dziļāk. Kaķis sāka kārpīties, sajuzdams krūtīs izbailes. Bija tāda sajūta, it kā viņš slīktu sniegā! Bet tad pēkšņi zem ķepām uzradās stingrs pamats. Ugunssirds bija sasniedzis mežmalu, kur sniega sega bija tikai peles dziļumā, un viņš atvieglots ar klusu gurkstu apsēdās.

Runcis saspringa, pamanījis, ka caur sniegu pie viņa laužas Pelēksvēdra. Šķita, ka sniegs pelēko karotāju nemaz netraucē, jo viņa biezais kažoks sargāja ādu no slapjā aukstuma. Drauga seja bija skumjās apmākusies. – Vai tu jau esi dzirdējis par Zvaigžņuzilgmi? – Pelēksvēdra pienācis jautāja. – Viņa zaļā klepus dēļ zaudēja dzīvību.

Ugunssirds pikti notrīsināja ausis. To viņš būtu varējis izstāstīt jau iepriekšējā naktī. – Zinu, – viņš atcirta. – Es biju tur klāt.

– Kāpēc tu man nepateici? – Pelēksvēdra šokā ieņaudējās.

– Ja atminies, vakarnakt tu nebiji diez ko draudzīgā omā. Un vispār – ja tu visu laiku nepārkāptu karotāju kodeksu, tad varbūt zinātu, kas notiek tavā paša klanā, – Ugunssirds uzbrēca draugam.

Pelēcis mulsi nogrozīja ausis. – Nupat apraudzīju Ogļuķepu, – viņš sacīja. – Man žēl, ka viņai ir tik slikti.

– Kā viņai klājas?

– Izskatās nelāgi, bet Dzeltzobe apgalvo, ka Ogļuķepa atlabšot.

Ugunssirds bažīgi paraudzījās pāri klajumam un piecēlās kājās. Viņš gribēja redzēt mācekli pats savām acīm.

Pelēksvēdra ieņaudējās: – Viņa tagad guļ. Tur ir Sarmāda, un Dzeltzobe negrib, lai viņu vēl kāds traucē.

Rudais runcis neviļus sarāvās. Kā lai pasaka Sarmādai, ka tieši viņa vainas dēļ Ogļuķepa devās uz Pērkontaku? Bet Pelēksvēdra jau lēni cilpoja pāri klajumam uz mazuļu migu. Dosies tikties ar Sidrabstraumi, Ugunssirds pūcīgi nosprieda, te izlaizdams, te ievilkdams nagus un raudzīdamies, kā draugs nozūd skatienam.

Raibasti – klana vecāko mātīti un ar balto klepu sasirgušā kaķēna māti – Ugunssirds pamanīja tikai tad, kad tā nostājās viņam tieši priekšā. – Vai Tīģernags ir tur iekšā? – viņa jautāja, ar degunu norādīdama uz karotāju migu.

Ugunssirds papurināja galvu.

Raibaste ieņaudējās: – Mazuļu migā ir sācies zaļais klepus. Divi no Svītrusejas kaķēniem ir slimi.

– Zaļais klepus! – Ugunssirds izdvesa, aizmirsdams par dusmām. – Vai viņi mirs?

– Varbūt. Tomēr kaillapis vienmēr nes zaļo klepu, – Raibaste saudzīgi aizrādīja.

– Mēs taču noteikti varam kaut ko darīt! – runcis protestēja.

– Dzeltzobe darīs visu, kas būs viņas spēkos, – kaķene atbildēja. – Taču galu galā tas ir Zvaigznes klana ziņā.

Kad mātīte pagriezās un aizrikšoja atpakaļ uz mazuļu migu, Ugunssirds sajuta vēderā jaunu niknuma kamolu. Kā klans varēja samierināties ar tādām traģēdijām? Tā visa bija par daudz – viņam bija jāatstāj apmetne, jāpamet drūmo domu pilnais gaiss, ko nolemti elpoja visi pārējie.

Runcis pielēca kājās un, neko sev apkārt nemanīdams, aizbrāzās pāri piesnigušajam klajumam, izšāvās cauri irbuleņu tunelim un bija prom mežā. Ugunssirds iztrūcies attapās, ka instinktīvi dodas uz treniņu ieplaku. Doma par to, ka viņam vajadzētu būt tur un skolot Ogļuķepu, bija neizturama. Spēji pagriezies, lai izvairītos no ieplakas, runcis sadzirdēja Sniegputeņa un Mālķepas balsis. Baltais karotājs laikam bija izvedis mācekli trenēties, kamēr Ugunssirds gulēja. Vai tiešām neviens kaķis pat nepakavējās sērās par Zvaigžņuzilgmes zaudēto dzīvību? Ugunssirds rīkle aizžņaudzās, cīnoties ar dusmām, un viņš joņoja tālāk, izmisīgi vēlēdamies atrasties pēc iespējas tālāk no apmetnes.

Visbeidzot viņš apstājās Augstpriedēs; sāni smagi cilājās pēc lielās piepūles, skrienot pa sniegu. Šeit valdīja miers un klusums, un tas Ugunssirdi nomierināja. Pat putni bija mitējušies dziedāt. Runcim bija sajūta, ka viņš ir vienīgā dzīvā radība visā pasaulē.

Ugunssirds pat nezināja, kurp viņš dodas, tikai turpināja ceļu, ļaujot mežam atveldzēt saspringtos nervus. Ejot runča domas noskaidrojās. Ogļuķepai nekādi nevarēja palīdzēt, Pelēksvēdra nebija sasniedzams, bet varbūt viņš spētu līdzēt Dzeltzobei cīnīties ar zaļo klepu? Varētu aiznest dziedniecei vēl kaķumētru.

Ugunssirds pagriezās uz savu veco māju pusi un līkumoja caur kazenājiem ozolu gāršā, kas beidzās pie divkājaino midzeņa. Runcis uzlēca uz žoga pie mājas un pabakstīja sniegu, kas bija sakrājies žoga augšmalā. Tas ar klusu būkšķi nokrita dārzā. Ugunssirds paraudzījās lejup; dārzā bija redzamas pēdas, mazākas par kaķa pēdām. Tur savus krājumus bija devusies papildināt vāvere.

Necik ilgi, un Ugunssirds jau bija saplūcis krietnu kumšķi kaķumētras lapu. Viņš gribēja paņemt, cik vien spēja. Maigās lapiņas skarbajos laikapstākļos varēja iet bojā – varbūt šī bija pēdējā izdevība tās savākt.

Ugunssirds pilnu muti mētru paskatījās uz kaķu durtiņām, kuras bija izmantojis savās kaķēna gaitās. Runcis iedomājās, vai viņa mājļaudis te vēl dzīvo. Tie pret viņu bija izturējušies laipni. Savu pirmo kaillapi Ugunssirds bija aizvadījis cilvēku migas omulībā, siltumā un drošībā, kur nedraudēja ne Pērkontakas, ne zaļais klepus.

Laikam kaķumētras smarža būs sakāpusi man galvā, viņš skarbi nodomāja un, aizlēkšojis pāri dārzam, vienā lēcienā tika žoga otrā pusē. Ugunssirdi ļoti mulsināja tas, cik dziļu saviļņojumu viņā bija radījusi doma par divkājaino mājām. Vai tiešām viņam kārojās minča dzīves drošības un iepriekšparedzamības? Protams, ne! Ugunssirds aizgainīja tādu domu. Taču doma par atgriešanos apmetnē vēl nešķita pievilcīga.

Piepeši viņš iedomājās par Princesi.

Ugunssirds gar mežmalu aizskrēja turp, kur atradās māsas dārzs. Kad jau bija redzams viņas sētas žogs, runcis izkašāja sniegu un paraka kaķumētru zem kritušajām lapām, lai pasargātu to no aukstuma. Vēl aizelsies pēc skrējiena, viņš uzlēca uz žoga un pasauca Princesi. Tad atkal norausās lejā un gaidīja māsu mežā.

Ugunssirds nemierīgi soļoja šurpu turpu zem ozola; ķepas aukstajā sniegā smeldza. Varbūt Princesei sākušās dzemdības, viņš sev teica, vai arī viņa ir iesprostota iekšā. Viņš nupat jau bija sevi pārliecinājis, ka šodien māsu nesatiks, kad izdzirdēja pazīstamo ņaudienu. Pacēlis galvu, runcis ieraudzīja Princesi uz viņas žoga. Ugunssirds juta, ka pār ķermeni gaidās pārskrien trīsas. Kaķes vēders vairs nebija piebriedis. Kaķēni acīmredzot jau bija piedzimuši.

Ugunssirds ieelpoja māsas smaržu, viņai nākot tuvāk, un juta, kā no tā vien jau kļūst siltāk. – Tev ir piedzimuši kaķēni! – viņš ieņaudējās.

Princese maigi piedūra degunu brāļa purnam. – Jā, – viņa klusi atteica.

– Vai viss bija labi? Vai kaķēniem nekas nekaiš?

Kaķene murrāja. – Viss bija kārtībā. Man ir pieci veselīgi mazuļi, – Princese labpatikā mirdzošām acīm stāstīja. Ugunssirds nolaizīja viņai galvu, un māsa sacīja: – Nebiju cerējusi tevi satikt šādā laikā.

– Man bija jāatrod kaķumētra, – Ugunssirds atbildēja. – Apmetnē ir sācies zaļais klepus.

Princeses skatiens raizēs apmācās. – Vai tavā klanā daudzi slimo?

– Pagaidām trīs. – Ugunssirds mirkli vilcinājās un tad klusi noņaudēja: – Mūsu barvede pagājušajā naktī zaudēja vēl vienu dzīvību.

– Vēl vienu dzīvību? – Princese atvaicāja. – Kā to saprast? Man šķita, ka uzskats par kaķu deviņām dzīvībām ir tikai vecu kaķeņu pļāpas.

– Zvaigznes klans piešķīra Zvaigžņuzilgmei deviņas dzīvības, jo viņa ir mūsu klana barvede, – Ugunssirds paskaidroja.

Māsa ar apbrīnu raudzījās uz viņu. – Tātad tas ir tiesa!

– Runa ir tikai par klanu barvežiem. Mums, pārējiem, ir tikai viena dzīvība – tāpat kā tev un Ogļuķepai... – runcis pieklusa.

– Ogļuķepai? – Princese laikam bija sadzirdējusi skumjas brāļa balsī.

Ugunssirds ieskatījās māsai acīs, un visas domas, kas viņu bija nomākušas, pēkšņi cita pēc citas atklājās. – Ogļuķepa ir mana mācekle, – viņš ņaudēja. – Vakar vakarā viņa uz Pērkontakas tika savainota. – Runča balss aizlūza, atceroties, kā viņš atrada kaķenītes salauzīto, asiņojošo augumiņu. – Ogļuķepa ir smagi ievainota. Varbūt viņa mirs. Bet pat tad, ja izdzīvos, nekad nekļūs par karotāju.

Princese pienāca tuvāk un apmīļoja brāli. – Pagājušajā reizē, kad tikāmies, tu tik mīloši par viņu runāji, – māsa atcerējās. – Man radās iespaids, ka Ogļuķepa ir ļoti jautra un enerģiska.

– Nelaime nedrīkstēja notikt, – Ugunssirds rūca. – Man bija jātiekas ar Tīģernagu. Viņš gribēja, lai nāk Zvaigžņuzilgme, taču barvede ir slima un es piedāvājos iet viņas vietā. Man vispirms bija jāatnes kaķumētra, un pie Tīģernaga devās Ogļuķepa. – Princese šķita nobijusies, un Ugunssirds žigli piebilda: – Es viņai teicu, lai tā nedara. Varbūt, ja es būtu bijis labāks skolotājs, Ogļuķepa būtu man paklausījusi.

– Esmu pārliecināta, ka tu esi labs skolotājs, – Princese mēģināja brāli mierināt, taču tas viņā gandrīz nemaz neklausījās.

– Nesaprotu, kāpēc Tīģernags gribēja tikties ar Zvaigžņuzilgmi tik bīstamā vietā! – viņš sprauslāja. – Viņš teicās atradis pierādījumus tam, ka mūsu teritorijā ir iebrucis Ēnas klans, taču, kad es tur ierados, no viņu smakas nebija ne miņas!

– Varbūt tas bija slazds? – ieminējās Princese.

Ugunssirds ielūkojās māsas acīs un piepeši sāka prātot. – Kāpēc lai Tīģernags gribētu kaut ko nodarīt Ogļuķepai?

– Viņš taču gribēja, lai nāk Zvaigžņuzilgme, – Princese norādīja.

Runcim spalva sacēlās stāvus. Vai māsai varētu būt taisnība? Tīģernags tiešām bija izsaucis Zvaigžņuzilgmi uz visšaurāko vietu pie Pērkontakas. Bet pat Tīģernags taču neapdraudētu sava klana barvedi! Ugunssirds aizdzina tādas domas. – Es n-nezinu, – viņš stomījās. – Šobrīd viss ir tik mulsinoši. Pat Pelēksvēdra gandrīz nesarunājas ar mani.

– Kāpēc?

Ugunssirds paraustīja asti. – To ir pārāk grūti izskaidrot. – Princese iekārtojās brālim blakus sniegā un piespieda mīksto kažoku pie viņa sāna. – Es šobrīd vienkārši jūtos tā, it kā nemaz nepiederētu klanam, – runcis drūmi turpināja. – Nav viegli būt atšķirīgam.

– Atšķirīgam? – māsa samulsa.

– Būt dzimušam mincim, ja visi pārējie ir dzimuši klanā.

– Manās acīs tu esi dzimis klanā, – Princese noņaudēja, un Ugunssirds pateicīgi pievēra acis. Kaķene turpināja: – Taču, ja tur tu nejūties labi, droši vari nākt mājās kopā ar mani. Esmu pārliecināta, ka mani mājļaudis par tevi parūpētos.

Ugunssirds iztēlojās sevi dzīvojam veco minča dzīvi – siltumā, omulībā un drošībā. Taču viņš nespēja aizmirst, kā no sava divkājaino dārza bija vērojis mežu un par to sapņojis. Viegls vējiņš sabužināja spalvu, un degunā iesitās peles smarža. Runcis izlēmīgi papurināja galvu. – Paldies, Princese! – viņš sacīja. – Taču mana vieta tagad ir klanā. Divkājaino mītnē es nekad nespētu justies laimīgs. Man pietrūktu meža smaržu, naktsmiera zem Sudrabvilnas, medību un kopīgo klana maltīšu.

Māsas acis iemirdzējās. – Izklausās, ka tā ir laba dzīve, – viņa murrāja un kautri nodūra acis uz ķepām. – Pat es dažreiz raugos uz mežu un prātoju, kā gan būtu tur dzīvot.

Ugunssirds iemurrājās un piecēlās kājās. – Tātad tu saproti?

Māsa pamāja ar galvu. – Vai tagad tu dosies atpakaļ?

– Jā. Man jāaiznes Dzeltzobei kaķumētra, kamēr tā vēl ir svaiga.

Princese pastiepa galvu un piespieda purnu pie brāļa sāna. – Varbūt nākamreiz mani kaķēni jau būs pietiekami stipri, lai tevi satiktu, – viņa sacīja.

Ugunssirds vēders iekņudējās priecīgā satraukumā. – Cerams! – viņš attrauca.

Kad brālis pagriezās uz iešanu, Princese vēl uzsauca: – Esi uzmanīgs, brālīt! Negribu tevi atkal zaudēt.

– Nezaudēsi, – runcis apsolīja.

– Gudri izdomāts, Ugunssirds! – Sniegputenis murrāja. Karotājs bija pamanījis rudo runci atgriežamies apmetnē ar pilnu muti kaķumētras.

Ugunssirdij visu ceļu bija tecējušas siekalas, lai arī nu jau sāka šķist, ka viņš vislabprātāk vairs nekad dzīvē neredzētu nevienu kaķumētras puduri. Taču tagad viņš jutās priecīgāks, nekā atstājot apmetni. Māsa bija droši dzemdējusi kaķēnus, galva nu šķita skaidrāka.

Ugunssirds pašlaik devās uz Dzeltzobes migu, kad pie viņa pienāca Tīģernags.

– Vēl kaķumētra? – lielais, svītrainais runcis iejautājās. Viņa acīs zibēja aizdomas. – Es jau brīnījos, kur tu esi palicis. Mālķepa var aiznest kaķumētru Dzeltzobei.

Māceklis turpat netālu palīdzēja tīrīt sniegu.

– Nāc, aiznes šo kaķumētru Dzeltzobei! – Tīģernags pavēlēja.

Ugunssirds nometa lapu kumšķi zemē. – Gribēju apraudzīt Ogļuķepu, – viņš sacīja Tīģernagam.

– Vēlāk, – barvedes palīgs noņurdēja un pagaidīja, līdz Mālķepa paņem nešļavu un dodas uz dziednieces migu. Tad runcis atkal pagriezās pret Ugunssirdi. – Es gribu zināt, kur pēdējā laikā pazūd Pelēksvēdra.

Ugunssirds juta ādu zem kažoka notvīkstam. – Nezinu, – viņš atteica, skatīdamies runcim acīs.

Tīģernags saltām, naidīgām acīm raudzījās pretī. – Kad viņu satiksi, – tas iešņācās, – pasaki, ka viņam jāpaliek pie kritušā ozola.

– Dzeltzobes vecajā vietā? – Ugunssirds pameta skatienu uz zaru mudžekli, kur vecā dziedniekkaķe bija mitinājusies, kad nupat bija ieradusies Pērkona klana apmetnē un tika uzskatīta par Ēnas klana izraidīto. Tur blakus Raibastes svītrainajam kaķēnam gulēja Ašķepa.

– Kaķiem, kam ir baltais klepus, jāpaliek izolētiem, līdz tie atspirgs.

– Bet Pelēksvēdra ir tikai saaukstējies! – Ugunssirds protestēja.

– Arī saaukstēšanās ir gana ļauna. Viņš paliks pie kritušā ozola! – Tīģernags atkārtoja. – Kaķiem, kas slimo ar zaļo klepu, jāpaliek Dzeltzobes migā. Nedrīkst pieļaut sērgas izplatīšanos. – Barvedes palīga acis cietsirdīgi iezalgojās. Ugunssirds iedomājās, vai Tīģernags uzskata slimību par vājuma pazīmi. – Tas ir klana labā, – svītrainais runcis piebilda.

– Jā, Tīģernag! Es viņam pateikšu.

– Un turies pa gabalu no Zvaigžņuzilgmes! – barvedes palīgs brīdināja.

– Bet viņai vairs nav zaļā klepus, – Ugunssirds iebilda.

– To es zinu, bet viņas migā vēl ož pēc slimības. Es nedrīkstu pieļaut, ka karotāji saslimst. Sniegputenis teica – Upes klana karotāju smārds esot jūtams vēl tuvāk apmetnei. Un vēl viņš sacīja, ka šodien esot trenējis Mālķepu. Es gribu, lai rīt Mālķepu apmācītu tu.

Ugunssirds pamāja ar galvu. – Vai tagad varu iet apraudzīt Ogļuķepu?

Tīģernags paskatījās uz viņu.

– Šaubos, ka Dzeltzobe ir viņu novietojusi pie kaķiem ar zaļo klepu, – Ugunssirds pikti piemetināja. – Es neaplipināšos!

– Nu labi, – Tīģernags noteica un smagiem soļiem aizslāja prom.

Klajuma vidū Ugunssirds satika Mālķepu. – Dzeltzobe bija ļoti pateicīga par kaķumētru, – māceklis sacīja.

– Tas labi, – runcis nopriecājās. – Starp citu, rīt es tev mācīšu, kā medīt putnus. Ceru, ka esi gatavs kāpelēt pa kokiem.

Mālķepas ūsas ietrīsējās priecīgā satraukumā. – Pavisam noteikti! Tiksimies treniņu ieplakā.

Ugunssirds pamāja ar galvu un devās tālāk uz Dzeltzobes migu. Viņš uzreiz pamanīja Svītrusejas nabaga kaķēnus. Tie klusītēm dusēja paparžu guļvietā un klepoja; no deguntiņiem un actiņām straumēm plūda izdalījumi.

Dziedniece viņu sagaidīja. – Paldies par kaķumētru! Tā mums noderēs. Marmorvilnam tagad ir zaļais klepus. – Kaķe ar degunu pamāja turp, kur papardēs bija izveidota vēl viena miga. Tur iekšā Ugunssirds pamanīja vecā runča salēkšķējušo, melnbalto spalvu.

– Kā klājas Ogļuķepai? – viņš jautāja, atkal paskatīdamies uz dziednieci.

Dzeltzobe nopūtās. – Viņa pirmīt bija pamodusies, bet tikai uz brītiņu. Kājā ir sācies iekaisums. Zvaigznes klans zina, ka esmu darījusi visu, bet šī cīņa viņai ir jāizcīna pašai.

Rudais runcis ielūkojās Ogļuķepas migā. Sīkā, tumšpelēkā kaķenīte miegā raustījās; ievainotā kāja bija neveikli sagriezusies uz vienu pusi. Ugunssirds nodrebēja, iedomājoties, ka viņa varbūt zaudēs šajā cīņā. Runcis atkal pagriezās pret Dzeltzobi, cerēdams, ka viņa pateiks ko mierinošu, taču dziedniece sēdēja, galvu nokārusi. Viņa izskatījās pārgurusi.

– Kā tev šķiet, vai Plankumlapa būtu varējusi glābt šos kaķus? – Dzeltzobe negaidīti ieņaudējās un, pacēlusi galvu, ieskatījās Ugunssirdij acīs.

Viņš nodrebēja. Šeit klajumā joprojām bija jūtama Plankumlapas klātbūtne. Runcis atcerējās, cik prasmīgi viņa bija aprūpējusi Kraukļaķepas pleca ievainojumu pēc kaujas ar Upes klanu, cik uzmanīgi bija devusi padomus par Dzeltzobes kopšanu toreiz, kad vecā kaķe ieradās Pērkona klana apmetnē. Tad Ugunssirds paraudzījās uz Dzeltzobi, kuras pleci bija sagumuši zem pieredzes nastas. – Esmu pārliecināts, ka Plankumlapa visu būtu darījusi tieši tāpat, – viņš sacīja.

Viens no kaķēniem iekliedzās, un Dzeltzobe pielēca kājās. Kaķei ejot garām, Ugunssirds pastiepās un ar purnu maigi pieskārās viņas sānam. Dziedniece pateicīgi paraustīja plecu. Runcis skumīgi pagriezās un devās uz paparžu tuneli.

Otrā galā vīdēja Sarmādas baltais kažoks. Viņa laikam nāca apraudzīt Ogļuķepu. Tuvodamies mātītei, Ugunssirds pacēla galvu un ieskatījās viņas zilajās acīs; skumjas tajās lika viņa sirdij sāpīgi sažņaugties. – Sarmāda? – Ugunssirds ierunājās.

Kaķene apstājās.

– Es... man ir žēl. – Runājot viņš drebēja.

Sarmāda šķita apjukusi. – Par ko?

– Man vajadzēja spēt atturēt Ogļuķepu no došanās uz Pērkontaku.

Baltā kaķe gan raudzījās viņā, taču viņas sejā bija manāmas vienīgi bēdas. – Es tevi nevainoju, Ugunssirds, – Sarmāda nomurmināja un, galvu nokārusi, devās tālāk pie savas meitas.

Pelēksvēdra bija atgriezies un tupēja pie nātru pudura, košļādams ūdensžurku.

Ugunssirds pietecēja pie drauga. – Tīģernags teica, ka tev jāpārvācas pie kritušā ozola – pie baltā klepus slimniekiem, – viņš ieņaudējās un sajutās nelāgi, atceroties, kā barvedes palīgs bija viņu izprašņājis par drauga gaitām.

– Tas nebūs nepieciešams, – Pelēksvēdra mundri attrauca. – Man jau ir labāk. Dzeltzobe šorīt teica, ka esmu vesels.

Ugunssirds pētoši uzlūkoja pelēci. Viņa acis atkal bija spulgas, bet deguns vairs netecēja – ap to bija izveidojusies neglīta garoza. Citā reizē Ugunssirds būtu pazobojies par to, cik ļoti draugs atgādina Ēnas klana dziedniekkaķi Slapjdegunu, bet nu pikti noskaldīja: – Tīģernags ir pamanījis, ka tu bieži pazūdi. Tev jābūt uzmanīgākam. Kāpēc nevari vismaz pagaidām netikties ar Sidrabstraumi?

Pelēksvēdra pārstāja ēst un nikni pablenza uz draugu. – Un kāpēc tu nevari nebāzt degunu svešās darīšanās?

Ugunssirds aizvēra acis un bezspēcīgās dusmās nošņaukājās. Vai viņš vispār kādreiz liks draugam sevi sadzirdēt? Tad runcis sāka prātot, vai tas vispār vēl ir svarīgi. Pelēksvēdra taču pat nebija apvaicājies par Ogļuķepu.

Ugunssirds vēders ierūcās, vēstot par izsalkumu. Varētu arī kaut ko iebaudīt. Viņš paņēma no medījuma kaudzes sīku putneli un aiznesa to uz tukšu kaktu, lai paēstu vienatnē. Iekārtojies rudais runcis domāja par Princesi, kura bija tālu prom savā divkājaino mītnē kopā ar jaundzimušajiem. Ugunssirds jutās vientuļš un noraizējies un raudzījās pāri apmetnei, ilgodamies atkal satikt māsu.

19. NODAĻA

Turpmākās dienas Ugunssirds cīnījās ar vēlmi apciemot māsu. Tāda ilgošanās pēc radinieces – mājas minces – jau lika viņam justies neērti. Runcis gādāja, lai pietiktu darāmā, un nerimtīgi medīja piesnigušajā mežā, papildinot apmetnes krājumus.

Šajā pēcpusdienā medības bija veiksmīgas, Ugunssirds atgriezās apmetnē ar divām pelēm un žubīti; saule nogrima aiz koku galotnēm. Viņš apraka peles pieliekamajā zem sniega un paņēma žubīti vakariņām.

Pabeidzis maltīti, Ugunssirds redzēja nākam Sniegputeni. – Es gribu, lai tu ved Smilšuķepu rīta patruļā, – karotājs ieņaudējās. – Ēnas klana smārds ir sajusts jau pie Pūču koka.

– Ēnas klana smārds? – Ugunssirds izbijies atvaicāja. Varbūt Tīģernags patiesi bija atradis iebrukuma pēdas. – Biju plānojis rīt atkal mācīt Mālķepu.

– Vai tad Pelēksvēdram nav labāk? – Sniegputenis jautāja. – Viņš pats var trenēt Mālķepu.

Protams! – Ugunssirds nodomāja. Turklāt var gadīties, ka, skolojot savu mācekli, Pelēksvēdra beidzot nevarēs satikt Sidrabstraumi. Taču tas nozīmēja, ka viņam pašam būs jādodas patruļā kopā ar Smilšuķepu; Ugunssirds nespēja aizmirst, kādu niknu skatienu kaķe viņam bija veltījusi toreiz, kad viņš aizas malā bija pārtraucis tās cīniņu ar Upes klana karotāju. – Vai iesim tikai mēs ar Smilšuķepu? – viņš gribēja zināt.

Sniegputenis izskatījās pārsteigts. – Smilšuķepa jau gandrīz ir karotāja, bet tu taču pratīsi par sevi parūpēties, – viņš atbildēja.

Baltais runcis bija pārpratis Ugunssirds raižu iemeslu. Viņš baidījās nevis no naidīgu kaķu uzbrukuma, bet no tā, ka Smilšuķepa viņu ienīst tāpat kā Zemesķepa. Taču Ugunssirds neko neteica. – Vai Smilšuķepa to zina?

– Vari pats viņai pateikt, – Sniegputenis atteica.

Ugunssirds ausis notrīsēja. Viņš sprieda, ka Smilšuķepa nebūs sajūsmā par to, ka viņiem jāpatrulē kopā, bet neko neiebilda.

Sniegputenis žigli pamāja ar galvu un aizcilpoja atpakaļ uz karotāju migu. Ugunssirds nopūtās un aiztecēja turp, kur Smilšuķepa sēdēja kopā ar pārējiem mācekļiem.

– Smilšuķepa, – runcis nemierīgi mīņājās. – Sniegputenis grib, lai mēs abi kopā rīt no rīta dodamies patruļā.

Ugunssirds jau gaidīja ļaunīgu šņācienu, taču Smilšuķepa tikai pacēla galvu un noņaudēja: – Labi! – Pat Zemesķepa izskatījās izbrīnīts.

– Nu... labi, – Ugunssirds apstulbis novilka. – Tad tiksimies saullēktā!

– Saullēktā, – kaķe atkārtoja.

Ugunssirds nolēma izstāstīt Pelēksvēdram par šo patīkamo jaunumu – Smilšuķepas naidīgās attieksmes iztrūkumu. Tā būtu laba izdevība viņiem atsākt sarunāties. Draugs pašlaik sēdēja pie nātru pudura un mija mēles ar Vējasoli.

– Sveiks, Ugunssirds! – Vējasolis ieņaudējās, rudajam runcim tuvojoties.

– Sveiks! – Ugunssirds nogaidoši paraudzījās uz Pelēksvēdru, taču tas aizgriezies blenza apmetnes sienā. Ugunssirds noskuma un nokārtu galvu pagriezās uz savu guļvietu. Viņš nevarēja vien sagaidīt, kad no rīta dosies patruļā – prom no apmetnes.

Kad Ugunssirds nākamajā rītā izlīda ārā no migas, debesis krāsojās bāli rožainas.

Smilšuķepa jau gaidīja pie irbuleņu tuneļa.

– Ē... sveika, – runcis sveicināja, juzdamies mazliet neveikli.

– Sveiks, – Smilšuķepa klusi atbildēja.

Ugunssirds apsēdās. – Pagaidīsim, līdz atgriezīsies nakts patruļa, – viņš ierosināja.

Abi klusēdami sēdēja, līdz izdzirda pazīstamo krūmu čabēšanu, kas vēstīja par Sniegputeņa, Garastes un Peļādas atgriešanos.

– Vai manījāt Ēnas klanu? – Ugunssirds jautāja.

– Mēs pavisam noteikti saodām viņu smārdu, – Sniegputenis drūmi atteica.

– Savādi, – Peļāda sarauktu pieri bilda. – Tā ikreiz ir viena un tā pati smarža. Ēnas klans laikam vienmēr sūta tos pašus karotājus.

– Jūs abi labāk pārbaudiet Upes klana robežu, – Sniegputenis ierosināja. – Mums nesanāca to apsekot. Uzmanieties un paturiet prātā, ka negribat uzsākt cīņu. Jūs tikai meklējat pazīmes, ka viņi atkal ir medījuši mūsu medību laukos.

– Jā, Sniegputeni, – Ugunssirds noņaudēja. Smilšuķepa godbijīgi pamāja ar galvu.

Ugunssirds gāja pirmais. – Sāksim pie Četraudzes un tad gar robežu dosimies uz Augstpriežu pusi, – viņš ieņaudējās, abiem izkāpjot no gravas, kurā atradās apmetne.

– Izklausās labi, – Smilšuķepa attrauca. – Nekad neesmu redzējusi Četraudzi sniegā. – Ugunssirds ieklausījās, vai nedzirdēs viņas balsī izsmieklu, taču šķita, ka kaķe runā nopietni.

Viņi sasniedza aizas malu. – Kurp tagad? – Ugunssirds nolēma pārbaudīt mācekli.

– Vai tu domā, ka es nezinu ceļu uz Četraudzi? – Smilšuķepa neizpratnē atvaicāja. Ugunssirds jau sāka nožēlot, ka bija izturējies kā skolotājs, bet tad ievēroja kaķenes acīs labsirdīgu spīdumu. Viņa, ne vārda neteikusi, aizlēkšoja prom mežā, un runcis auļiem metās tai nopakaļ.

Bija labi atkal skriet pa mežu kopā ar kādu kaķi. Un bija jāatzīst, ka Smilšuķepa ir ātra. Viņa vēl aizvien bija divas lapsas priekšā Ugunssirdij, kad pārlēca pāri kritalai un nozuda.

Runcis sekoja, vienā lēcienā tikdams pāri kokam. Kad Ugunssirds piezemējās, viņā no mugurpuses kaut kas ietriecās. Ugunssirds sniegā saslīdēja, apmeta kūleni un pielēca kājās.

Smilšuķepa stāvēja viņam iepretim. Kaķes ūsas trīsēja. – Pārsteigums!

Ugunssirds rotaļīgi iešņācās un klupa izjokotājai virsū. Viņu iespaidoja kaķenes spēks, taču runcim bija priekšrocība, proti, lielāks svars. Kad Ugunssirds beidzot bija iespiedis pretinieci sniegā, viņa protestēja: – Nost no manis, tu gaļas blāķi!

– Labi jau labi, – Ugunssirds noņaudēja, palaizdams kaķeni vaļā. – Bet tu pati uzprasījies!

Smilšuķepa piecēlās sēdus; rudais kažoks bija sniega pilns. – Tu izskaties tā, it kā būtu gājis putenī! – viņa uzjautrinājās.

– Tu jau arī! – Abi izpurināja no spalvām sniegu. – Nāc, – runcis mudināja, – iesim nu!

Abi plecu pie pleca aizskrēja līdz pat Četraudzei. Kad viņi nonāca pie nogāzes, no kuras varēja pārredzēt visu ieleju, debesis jau bija iekrāsojušās pienaini zilas. Sniegoto ieplaku pielēja blāva saules gaisma. Zemāk auga četri ozoli; to kailie zari vizuļoja sarmā.

Smilšuķepa platām acīm raudzījās lejup. Ugunssirds, aizkustināts par mācekles aizrautību, gaidīja, līdz viņa pagriezās uz iešanu.

– Nezināju, ka ar sniegu viss izskatīsies pavisam citādi, – kaķe ieņaudējās, abiem soļojot uz upes pusi gar Upes klana robežu. Ugunssirds piekrītoši pamāja ar galvu.

Kaķi gausākā solī līkumoja pa iezīmēto vietu virkni, modri pētīdami, vai nemanīs svaigu Upes klana smārdu šajā robežas pusē. Ugunssirds ik pēc dažiem kokiem piestāja, lai atstātu jaunu Pērkona klana zīmi.

Pēkšņi Smilšuķepa apstājās kā iemieta. – Ko tu teiktu par kādu drusku medījuma? – viņa čukstus jautāja. Ugunssirds pamāja ar galvu. Mācekle pieplaka pie zemes un lēni līda uz priekšu sniegā, liekot ķepas citu aiz citas. Runcis sekoja viņas skatienam un ieraudzīja kazeņu audzē lēkājam jaunu trusi. Kaķene žigli iešņācās un metās tam virsū, ienirstot kazenājos un ar spēcīgo priekšķepu piespiežot trusi pie zemes. Veiklā kustībā viņa pievilka garausi sev klāt, lai piebeigtu.

Ugunssirds piecilpoja pie viņas. – Lielisks ķēriens, Smilšuķepa!

Kaķe izskatījās apmierināta. Viņa nometa vēl silto medījumu zemē. – Vai dalīsimies?

– Paldies!

– Tas patruļās ir vislabākais, – Smilšuķepa starp kumosiem noņurdēja.

– Kas tad?

– To, ko noķer, var arī apēst, tas nav jānes klanam, – Smilšuķepa atbildēja. – Es pat nezinu, cik reižu medībās esmu gandrīz nomirusi badā!

Ugunssirds uzjautrinājumā iemurrājās.

Kaķi atkal devās ceļā un apmeta līkumu ap Saules klintīm, lai atkal dotos mežā netālu no Upes klana robežas. Kad viņi nonāca papardēm noaugušās nogāzes augšmalā, Ugunssirds klusībā lūdzās Zvaigznes klanam, lai tur priekšā nebūtu Pelēksvēdras.

– Paskaties! – Smilšuķepa piepeši ieņaudējās, un viņas augums saspringa satraukumā. – Upe – tā ir aizsalusi!

Runcim salēcās sirds, atceroties, kā to pašu pirms Pelēksvēdras nelaimes bija sacījusi Ogļuķepa. – Mēs neiesim lejā skatīties, – viņš bargi ieņaudējās.

– Tas nemaz nav vajadzīgs. No šejienes visu var redzēt. Ejam atpakaļ pastāstīt par to klanam!

– Kāpēc? – Ugunssirds neizprata kaķenes prieku.

– Tagad mūsu patruļa var šķērsot upi! – Smilšuķepa ņaudēja. – Mēs varam iebrukt Upes klana teritorijā un nozagt viņiem kaut ko no tā medījuma, ko viņi ir nozaguši mums.

Ugunssirds juta muguru salti notirpstam. Ko par to domās Pelēksvēdra? Un vai viņš pats spēs doties kaujā pret badā mirstošo Upes klanu?

Smilšuķepa nepacietīgi riņķoja ap viņu. – Vai tu nāksi?

– Jā, – runcis gausi atbildēja un lēkšiem devās nopakaļ Smilšuķepai, kura brāztin aizbrāzās prom mežā un tālāk uz apmetni.

Smilšuķepa ieskrēja apmetnē pa irbuleņu tuneli; Ugunssirds mina viņai uz papēžiem. Tīģernags pacēla galvu, abiem spēji apstājoties klajumā.

Ugunssirds aiz muguras izdzirda troksni. Tur apmetnē kopā ar Mālķepu ienāca Pelēksvēdra.

Dižakmens pakājē atskanēja kāda balss: – Ugunssirds, Smilšuķepa, – kā jums veicās patruļā?

Runcis sajuta pāri plūstoša atvieglojuma vilni, ieraugot Zvaigžņuzilgmi, kura izskatījās gluži tāpat kā parasti – augsti paceltu zodu un pār ķepām glīti saliktu asti.

Smilšuķepa aiztecēja pie Dižakmens. – Upe ir aizsalusi! – viņa žigli sacīja. – Tagad mēs viegli varētu tikt tai pāri!

Zvaigžņuzilgme domīgi uzlūkoja mācekli, un Ugunssirds sarāvās, redzot, ka Pērkona klana barvedei iegailas acis. – Paldies, Smilšuķepa! – viņa pateicās.

Rudais runcis pieliecās gaišrudajai kaķei pie auss un klusi sacīja: – Nāc, izstāstīsim pārējiem! – Viņš sprieda, ka barvede gribēs apspriest upes aizsalšanu ar vecākajiem karotājiem.

Zvaigžņuzilgme uzmeta viņam saprotošu skatienu un sekoja uz klajuma vidu. – Šodien bija lieliska diena! – viņa ieņaudējās. Ugunssirds tikai pamāja ar galvu un uzmeta raižpilnu skatienu Pelēksvēdram.

– Izskatās, ka jums abiem ir gājis jautri! – No mācekļu migas bija iznācis Zemesķepa. – Nu, vai noslīcināji vēl kādu Upes klana kaķi? – viņš irdzīgi prasīja Ugunssirdij.

Zemesķepa gaidpilni paskatījās uz Smilšuķepu. Ugunssirds zināja, ka viņš gaida – domubiedre kā allaž viņam pievienosies, taču kaķene pat neklausījās. Rudais runcis jutās visnotaļ apmierināts, redzot saīgušo izteiksmi Zemesķepas sejā, kad viņa ieņaudējās: – Mēs uzzinājām, ka upe ir aizsalusi. Man šķiet – Zvaigžņuzilgme plāno karagājienu pret Upes klanu!

Tajā pašā brīdī no Dižakmens atskanēja barvedes sauciens, un Pērkona klans sāka pulcēties klajumā. Saule bija sasniegusi savu visaugstāko punktu, kas kaillapī nozīmēja, ka tā ir pacēlusies tik tikko pāri koku galotnēm.

– Smilšuķepa un Ugunssirds ir pārnesuši labas ziņas. Upe ir aizsalusi, – Zvaigžņuzilgme paziņoja. – Mēs izmantosim izdevību un dosimies uz Upes klana medību laukiem, lai parādītu viņiem, ka jāizbeidz zagt mūsu medījums. Mūsu karotāji izsekos vienu no Upes klana patruļām un dos viņiem mācību, ko vēl ilgi atcerēties!

Ugunssirds saviebās, atminējies Sidrabstraumes stāstīto par Upes klanu, kas cieš badu. Kaķi visapkārt dedzīgi iegaudojās. Ugunssirds jau vairākus mēnešus nebija dzirdējis klana biedrus tik priecīgi satrauktus.

– Tīģernag! – Zvaigžņuzilgme uzsauca pāri kņadai. – Vai mūsu karotāji ir gana spēcīgi, lai uzbruktu Upes klanam?

Svītrainais runcis pamāja ar galvu.

– Lieliski! – Barvede pacēla asti. – Tādā gadījumā mēs saulrietā dosimies ceļā. – Klans līksmi iekaucās. Ugunssirdij sāka kņudēt ķepas. Vai pati Zvaigžņuzilgme arī ies? Viņa taču neriskēs zaudēt pēdējo dzīvību robežas plūktiņā!

Runcis pār plecu paskatījās uz Pelēksvēdru. Tas blenza augšup uz Dižakmeni, un viņa astes gals nervozi raustījās. Kad kaucieni pierima, pelēcis iesaucās: – Šodien, šķiet, ir siltāks. Ja sāksies atkusnis, būs pārāk bīstami iet pa ledu.

Pārējie kaķi pagriezās un ziņkārīgi uzlūkoja Pelēksvēdru. Ugunssirds aizturēja elpu.

Tīģernags cieši skatījās uz Pelēksvēdru; dzintardzeltenajās acīs jautās izbrīns. – Parasti tu nevairies no cīņas, – tumšais karotājs lēni ieņurdējās.

Tumšsvēdra izstiepa kaklu un piebilda: – Jā, Pelēksvēdra, – tu taču nebaidies no tiem Upes klana salašņām, ko?

Pelēksvēdra neveikli mīņājās; klans gaidīja atbildi.

– Izskatās, ka viņš ir nobijies! – Blakus Smilšuķepai iešņācās Zemesķepa.

Ugunssirds sāka nikni vicināt asti, tomēr viņam izdevās izklausīties pavisam nevērīgi, uzsaucot: – Jā, Pelēksvēdra bīstas slapināt ķepas! Šajā kaillapī viņš jau vienreiz ielūza ledū, un viņam nemaz negribētos, lai tā notiek atkal.

Spriedzi izgaisināja uzjautrināta murrāšana. Pelēksvēdra pieglaustām ausīm skatījās zemē. Vienīgi Tīģernaga sejā vēl bija aizdomu pilna izteiksme.

Zvaigžņuzilgme nogaidīja, līdz murmināšana pierimst. – Man jāapspriež uzbrukums ar maniem vecākajiem karotājiem. – Viņa nolēca no Dižakmens, piezemēdamās tik viegli, ka bija grūti noticēt: vēl tikai pirms dažām dienām viņa bija cīnījusies par savām dzīvībām. Tīģernags, Sniegputenis un Pūpolvilna sekoja barvedei uz viņas migu, bet pārējie nošķīrās pulciņos un sāka apspriest gaidāmo kauju.

– Tu laikam gaidi, ka pateikšos tev par to, ka mani apkaunoji! – Ugunssirds izdzirda ausī Pelēksvēdras nikno šņācienu.

– Nepavisam ne, – rudais runcis atcirta. – Bet tu varētu būt pateicīgs vismaz par to, ka es tevi vēl aizvien piesedzu! – Viņš dusmās uzboztu spalvu aizlēkšoja prom uz klajuma malu.

Smilšuķepa skrēja viņam līdzi. – Pēdējais laiks parādīt tiem Upes klana kaķiem, ka nevar medīt mūsu teritorijā, kad vien ienāk prātā! – kaķene mirdzošām acīm ņaudēja.

– Jā, laikam jau tā ir, – Ugunssirds izklaidīgi piekrita, nespēdams nolaist acis no Pelēksvēdras. Vai viņš to tikai iztēlojās vai arī pelēcis patiešām lavījās arvien tuvāk mazuļu migai? Vai Pelēksvēdra bija iecerējis doties brīdināt Sidrabstraumi?

Ugunssirds lēnām piecēlās ķepās un vieglā riksī devās pie viņa. Pelēksvēdra nikni paglūnēja uz draugu, bet, iekams kāds no viņiem paguva kaut ko pateikt, no Dižakmens atkal atskanēja Zvaigžņuzilgmes sauciens. Ugunssirds apstājās, taču nenolaida acis no Pelēksvēdras.

– Pūpolvilna ir vienisprātis ar Pelēksvēdru, – barvede paziņoja. – Ir gaidāms atkusnis. – Pelēcis izslēja zodu un uzmeta Ugunssirdij izaicinošu skatienu, bet viņam bija vienalga. Zvaigžņuzilgme atsauks karagājienu! Tagad Pelēksvēdram nebūs jāizvēlas starp savu klanu un Sidrabstraumi un Ugunssirdij nebūs jādodas kaujā pret klanu, kurš, kā viņš zināja, jau tāpat cieš.

Taču Zvaigžņuzilgme nebija pabeigusi sakāmo. – Tāpēc mēs uzbruksim tūlīt!

Ugunssirds pameta skatienu sāņus; Pelēksvēdras triumfējošais skatiens bija pārvērties šausmu pilnā izteiksmē.

Barvede turpināja: – Mēs atstāsim apmetnē sardzē vairākus karotājus. Ir jāatceras, ka iespējami draudi arī no Ēnas klana. Uzbrukumā dosies pieci karotāji. Es palikšu tepat.

Tas labi, Ugunssirds nodomāja. Barvede tomēr nedzīrās riskēt ar savu pēdējo dzīvību. – Uzbrukumu vadīs Tīģernags. Ar viņu kopā ies Tumšsvēdra, Pūpolvilna un Garaste. Tātad ir brīva vēl viena vieta.

– Vai es varu iet? – Ugunssirdij paspruka. Lai arī viņa sirds bija smaga, iedomājoties par kauju ar izsalkušajiem Upes klana kaķiem, tas nozīmētu, ka Pelēksvēdram nebūs jāizvēlas.

– Paldies, Ugunssirds! Tu vari piebiedroties patruļai. – Zvaigžņuzilgme acīmredzot jutās apmierināta ar bijušā mācekļa dedzību. Tīģernags tik priecīgs vis neizskatījās. Viņš samiegtām acīm paglūnēja uz rudo runci; skatienā jautās neslēptas aizdomas. – Nedrīkst zaudēt laiku, – Zvaigžņuzilgme iesaucās. – Es pati saožu siltos vējus. Tīģernags jums dos rīkojumus pa ceļam. Ejiet nu!

Tumšsvēdra, Garaste un Pūpolvilna steidzās nopakaļ Tīģernagam, un Ugunssirds viņiem sekoja. Visi pieci aizdārdināja prom pa irbuleņu tuneli un devās augšā pa krauju uz Upes klana teritoriju.

Kaķi aizbrāzās garām Saules klintīm un sasniedza ienaidnieka robežu tajā pašā brīdī, kad saule sāka laisties pretī mežam. Ugunssirds paostīja gaisu. Pelēksvēdram un Pūpolvilnam bija taisnība – bija jaušama siltāka vēja dvesma, un virs koku galotnēm jau peldēja lietusmākoņi.

Skrienot lejā pa nogāzi uz straumi, Ugunssirds izjuta dziļu nemieru. Ausīs dunēt dunēja Sidrabstraumes izmisuma pilnais stāsts, un viņam bija grūti aizgainīt līdzjūtību.

Pērkona klana karotāji iznira no papardēm un spēji apstājās upes malā. Tas, ko viņi tur ieraudzīja, lika Ugunssirdij sajusties gluži vārgam no atvieglojuma. Spīdīgo ledus vāku, ko viņi ar Smilšuķepu bija redzējuši pirms kāda laika, nu bija pārrāvusi salta, melna straume.

20. NODAĻA

Tīģernags pagriezās pret saviem cīnītājiem, gaišajām acīm metot bezspēcīgu dusmu zibeņus. – Būs jāgaida, – viņš ieņurdējās.

Patruļa pagriezās un uzsāka mājupceļu. Ugunssirds bez vārdiem pateicās Zvaigznes klanam, taču rīklē kāpa rūgtums. Nu viņš tā arī neuzzinās, vai būtu spējis no tiesas piedalīties uzbrukumā. Pelēksvēdra nebija vienīgais, kam Ugunssirds neuzticējās, – viņš neuzticējās arī pats sev.

Visu atpakaļceļu Ugunssirds klusēja. Brīdi pa brīdim viņš manīja Tīģernaga skatienu pār raženo, brūno plecu. Gājiens vedās lēni. Īsās kaillapja dienas gaisma jau plēnēja, kad kaķi beidzot sasniedza kraujas malu. Ugunssirds nogaidīja, lai pārējie karotāji aiziet pa priekšu. Kad viņš iznāca no irbuleņu tuneļa, Tīģernags jau skaidroja satriektajam klanam, ka ledus upē ir izkusis.

Rudais runcis apmeta līkumu gar mežmalu, meklēdams Pelēksvēdru. Viņam bija jāzina, vai draugs ir aizlavījies no apmetnes; viņš instinktīvi devās uz mazuļu migu un, tuvojoties kazeņu biežņai, izdzirdēja pazīstamu ņaudienu: – Ugunssirds!

Ugunssirds sajuta vāru cerības dzirksti. Varbūt Pelēksvēdra tomēr jutās pateicīgs par to, ka draugs bija pieteicies uz pēdējo vietu uzbrukuma patruļā? Viņš sekoja pelēča balsij ēnās aiz mazuļu migas.

Ugunssirds klusi ieņaudējās, bet tumsā Pelēksvēdru nekur nemanīja. Piepeši kaut kas ar pamatīgu būkšķi ietriecās viņam sānos. Ugunssirds apsviedās otrādi; visas maņas bija modras. Mijkrēslī viņš ieraudzīja Pelēksvēdras apveidu ar uzboztām spalvām.

Pelēcis atkal metās viņam virsū. Ugunssirds izvairījās īstajā brīdī, kad tas ar platu, pelēku ķepu cirta viņam pa ausi.

– Ko tu dari? – Ugunssirds nošļupstēja.

Runcis pieglauda ausis un iešņācās: – Tu man neuzticējies! Tu domāji, ka es nodotu Pērkona klanu! – Viņš nomērķēja ar ķepu nākamajam belzienam. Šoreiz trāpīja pa Ugunssirds auss galiņu.

Cauri viņa ķermenim kā zibens šautra izšāvās sāpes un niknums. – Es tikai gribēju tev aiztaupīt izvēli! – viņš iebrēcās. – Lai gan – tiesa, pašlaik es nemaz nezinu, kam īsti tu esi uzticīgs.

Pelēksvēdra klupa viņam virsū un atsita atpakaļ. Abi kaķi izlaistiem nagiem cīkstējās. – Es pats varu izvēlēties! – pelēkais runcis rūca.

Ugunssirds izrāvās un uzlēca Pelēksvēdram mugurā. – Es mēģināju tevi pasargāt.

– Man nekāda sargāšana nav vajadzīga!

Rudais runcis aklās dusmās iecirta nagus pretinieka vilnā, bet Pelēksvēdra apsvieda viņu otrādi, un abi, saķērušies kamolā, izvēlās ārā no biezokņa aiz mazuļu migas.

Klajumā sanākušie kaķi palēca nost no ceļa, abiem kaušļiem ripojot tieši virsū. Pelēksvēdra iekampa Ugunssirds priekšķepā, un tas dusmās iekaucās. Viņš grūda nagus uz augšu un saskrāpēja pretinieku virs acs. Tas atriebās, metoties uz priekšu un iecērtot zobus rudā runča pakaļkājā.

– Tūlīt pat izbeidziet! – Zvaigžņuzilgmes bargais kauciens lika abiem strīdniekiem sastingt. Ugunssirds palaida Pelēksvēdru vaļā un ar mokām pavilkās nostāk. Pelēksvēdra sabozies atkāpās. Rudais runcis ar acs kaktiņu manīja, ka Tīģernags smīkņā vāji slēptā priekā; viņa lūpa bija atžņiebta, zobi – atsegti.

– Ugunssirds, es gribu ar tevi runāt savā migā – tūlīt pat! – barvede ierūcās, zilajām acīm metot zibšņus. – Pelēksvēdra – ej uz savu guļvietu un paliec tur!

Klans nozuda ēnās. Ugunssirds kliboja Zvaigžņuzilgmei nopakaļ uz viņas migu. Viņš gāja, nodūris acis, un jutās noguris un samulsis.

Zvaigžņuzilgme apsēdās uz smilšainās alas grīdas un mirkli neticīgi skatījās uz Ugunssirdi. Tad viņa dusmīgi ieņaudējās: – Ko tas viss nozīmēja?

Runcis papurināja galvu. Lai arī kā viņš niknotos, drauga noslēpumu atklāt nedrīkstēja.

Barvede pacēla galvu un dziļi ievilka elpu. – Es saprotu, ka apmetnē pašlaik valda liela spriedze, bet nekad nebūtu domājusi, ka jūs ar Pelēksvēdru saplēsīsieties. Vai esi ievainots?

Ugunssirds juta smeldzam ausi un pakaļkāju, taču paraustīja plecus un nomurmināja: – Nē.

– Vai izstāstīsi, kāpēc tā notika?

Runcis ieskatījās viņai acīs, cik mierīgi vien spēja. – Piedod, Zvaigžņuzilgme! Es nevaru neko paskaidrot. – Tas vismaz ir tiesa, viņš nodomāja.

– Labi, lai tā būtu, – barvede pēc brīža noņaudēja. – Jūs abi varat paši tikt galā ar savām nesaskaņām. Klanam šobrīd ir grūti laiki, un es necietīšu tādus ķīviņus mūsu pašu vidū. Vai saprati?

– Jā, Zvaigžņuzilgme, – Ugunssirds atteica. – Vai tagad drīkstu iet?

Barvede pamāja ar galvu, un Ugunssirds pagriezies izlīda ārā no migas. Viņš apzinājās, ka ir pievīlis savu kādreizējo skolotāju, taču šobrīd nekādi nevarēja tai uzticēt savas domas. Pēdējoreiz, kad viņš bija tā darījis – pastāstījis par Kraukļaķepas apsūdzībām pret Tīģernagu –, barvede nenoticēja. Un, ja šoreiz tomēr noticētu, viņš būtu nodevis savu labāko draugu.

Ugunssirds no raizēm gluži šķebīgu dūšu aizsteberēja pāri klajumam un ieslīdēja karotāju migā. Viņš iekārtojās savā vietā blakus Pelēksvēdram un cieši saritinājās kamolā. Runcis gulēja nekustīgi, blakus skaidri juzdams drauga saspringto ķermeni, līdz beidzot iekrita miegā.

No rīta Ugunssirds pamodās agri. Saule vēl nebija uzlēkusi, un klajums vēl bija tukšs; viņš aizrikšoja uz Dzeltzobes migu. Gribējās apraudzīt Ogļuķepu.

Dziedniece gulēja, saritinājusies blakus Svītrusejas slimajiem kaķēniem. Tie klusītēm knosījās savās vietās; mazuļu acis bija ciet. Dzeltzobe skaļi krāca. Ugunssirds negribēja kaķeni modināt, tāpēc aizzagās līdz Ogļuķepas vietai un ielūkojās iekšā.

Arī mazā, tumšpelēkā kaķenīte dusēja. Asiņainais kažoks bija izmazgāts tīrs. Runcis prātoja, vai viņa to izdarījusi pati vai arī tas ir Dzeltzobes darbs. Ugunssirds notupās blakus savai māceklei un vēroja, kā tā elpo. Sāni cēlās un krita nomierinošā ritmā. Ogļuķepa šķita daudz rāmāka nekā pēdējā apciemojuma reizē.

Runcis palika turpat, līdz caur papardēm sāka sijāties rītausma un bija dzirdams, kā klanā sākas rosība. Ugunssirds piecēlās ķepās un, pasniedzies pie Ogļuķepas, maigi piedūra degunu viņai pie sāna.

Kad viņš pagriezās uz iešanu, Dzeltzobe izstaipījās un atvēra acis. – Ugunssirds?

– Es atnācu apraudzīt Ogļuķepu, – viņš atčukstēja.

– Viņai klājas labi, – dziedniekkaķe ieņaudējās, gausi pieceldamās kājās.

Runča acis aizmiglojās no atvieglojuma. – Paldies, Dzeltzobe!

Kad Ugunssirds iznāca klajumā, Tīģernags pašlaik uzrunāja pulciņu karotāju un mācekļu. Viņš uzreiz pamanīja Ugunssirdi. – Jauki gan, ka esi uzradies, – barvedes palīgs noņurdēja. – Nupat atnāca arī Pelēksvēdra. Viņš runāja ar Zvaigžņuzilgmi. – Ugunssirds uzmeta draugam skatienu, bet tas tikai blenza zemē. Pārējie karotāji klusēdami noskatījās, kā Ugunssirds steigšus apsēžas blakus Smilšuķepai.

– Atkusnī mežā čumēs un ņudzēs medījums, – Tīģernags ieņaudējās. – Pēc tupēšanas migās visi būs izsalkuši. Tā ir laba izdevība samedīt tik daudz, cik vien spēsim.

– Bet krājumu bedrē vēl šis tas ir palicis, – iebilda Zemesķepa.

– Tas medījums jau drīz būs pārvērties par maitu, – Tīģernags aizrādīja. – Mums jāizmanto katra izdevība pamedīt. Kaillapim turpinoties, tādu iespēju būs arvien mazāk. Ar to, ko vēl varēs noķert, iztikšana būs pavisam plāna. – Karotāji piekrītoši māja ar galvām.

– Garaste, – Tīģernaga skatiens pievērsās gaiši svītrotajam cīnītājam, – es gribu, lai tu organizē mednieku grupas. – Runcis pamāja ar galvu, un Tīģernags piecēlies devās uz Zvaigžņuzilgmes migu. Ugunssirds noskatījās, kā karotājs nozūd aiz ķērpju priekškara, un gluži negribot iedomājās, vai barvede un tās vietnieks pārrunās viņa un Pelēksvēdras kautiņu.

Garastes balss izrāva viņu no pārdomām. – Ugunssirds! Jūs ar Smilšuķepu varat piebiedroties Peļādai. Pelēksvēdra var medīt kopā ar Sniegputeni un Mālķepu. Jūs abus droši vien nevajadzētu likt vienā grupā.

Pulciņu pāršalca uzjautrināta murrāšana, bet Ugunssirds nikni samiedza acis. Zināmu mierinājumu viņš rada, nopētot robu, ko bija atstājis Garastes ausī, kad gaišais runcis viņu bija ķircinājis pirmajā dienā apmetnē.

– Vakar tas bija varens plūktiņš, – blakus, acīm blēdīgi zibot, čerkstošā balsī ierunājās Peļāda. – Gandrīz atsvēra nenotikušo kauju.

Ugunssirds īdzīgi paglūnēja, un Zemesķepa vēl piebilda: – Jā gan! Tu biji izmanīgs, Ugunssirds, – ņemot vērā, ka esi tikai mincis. – Rudais runcis sakoda zobus un raudzījās zemē, te izlaizdams, te ievilkdams nagus.

Abi mednieku pulciņi vienlaikus atstāja apmetni. Kad viņi rindā kāpa augšā pa nogāzi, Ugunssirds paraudzījās debesīs. Vakar redzētie lietusmākoņi bija aizseguši sauli, un sniegs zem ķepām sakusa putrā.

Peļāda veda Smilšuķepu un Ugunssirdi cauri Augstpriedēm. – Es ņemšu Smilšuķepu līdzi, – brūnā karotāja sacīja. – Tu vari medīt viens. Saulesvidū tiksimies apmetnē.

Ugunssirds gluži negribot izjuta atvieglojumu, iedomājoties, ka medīs viens. Runcis devās biezoknī, joprojām gandrīz nespēdams noticēt, ka viņi ar Pelēksvēdru bija tik neganti saplēsušies. Bez vecā drauga runcis jutās apjucis un vientuļš, lai arī pelēci pēdējā laikā tik tikko varēja pazīt. Ugunssirds prātoja, vai viņi vēl kādreiz spēs būt draugi.

Tikai sajutis zem ķepām mīkstas lapas, Ugunssirds atskārta, ka ir aizklīdis līdz pat ozolu gāršai, kas beidzās pie divkājaino mītnes. Viņš uzreiz iedomājās par Princesi un prātoja, vai ķepas viņu šurp atvedušas kāda īpaša iemesla dēļ.

Ugunssirds devās tieši uz žogu un klusītēm pasauca māsu, tad nolēca atpakaļ zemē un gaidīja krūmājā, kad Princese nāks skatīties.

Necik ilgi, un uz žoga kaut kas noskrapstēja; runcis saoda māsas raksturīgo smaržu. Viņš jau dzīrās lēkt laukā un sasveicināties, kad saoda vēl kādu – nepazīstamu – aromātu.

Papardes nočabēja, un ārā iznāca Princese. Zobos viņa nesa sīciņu, baltu kaķēnu. Kad Ugunssirds izspraucās no pameža māsai pretī, tā caur mazuļa spalvu viņu sirsnīgi sveicināja.

Kaķēns bija pavisam maziņš. Ugunssirds sprieda, ka tas vēl mēnesi ēdīs mātes pienu. Princese ar ķepu attīrīja nelielu laukumiņu no sniega putras un saudzīgi nolika mazuli uz lapām. Tad viņa apsēdās un apmeta tam apkārt savu kuplo asti.

Ugunssirdi pārņēma saviļņojums. Tas bija viņa radinieks – tāds pats mincis, kāds reiz bija viņš pats! Runcis klusi piegāja pie Princeses, sasveicinoties apmīļoja māsu un pieliecies apostīja kaķēnu. Tas smaržoja pēc siltuma un pēc piena – savādi, taču reizē arī pazīstami. Ugunssirds maigi nolaizīja mazuļa galviņu, un tas ieņaudējās, paverot sārtu mutīti ar sīkiem, baltiem zobiņiem.

Māsa mirdzošām acīm raudzījās uz rudo runci. – Es viņu atnesu tev, Ugunssirds, – viņa klusi ieņaudējās. – Gribu, lai tu viņu ņem līdzi uz savu klanu un lai viņš kļūst par tavu jauno mācekli.

21. NODAĻA

Ugunssirds skatījās uz sīkaliņu. – Es negaidīju... – viņš iesāka un, atrāvis skatienu no kaķēna, klusēdams raudzījās māsā.

– To, kur dzīvos pārējie, izvēlēsies mani mājļaudis, – Princese turpināja, – bet šis ir mans pirmdzimtais, un es gribu izlemt viņa nākotni. – Kaķene pacēla zodu. – Lūdzu, izaudzini manu dēlu par varoni. Tādu kā tu!

Nemierpilnā vientulības izjūta, kas tik ilgi bija kniesusi kaut kur Ugunssirds krūšu dziļumos, sāka izgaist. Runcis iztēlojās balto mazuli klanā – kā viņš tam ierāda meža dzīves gudrības, kā abi kopā siro paparžu biezokņos. Beidzot Pērkona klanā būtu vēl kāds kaķis ar minča izcelsmi – tāds pats kā Ugunssirds.

Princese piešķieba galvu. – Zinu, cik ļoti tu bēdājies par savu mācekli. Iedomājos – ja tev būtu jauns māceklis, tāds, kurš ir tava miesa un asinis, tad tu nejustos tik vientuļš. – Māsa pastiepa kaklu un ar degunu pabužināja viņa sānu. – Es neizprotu klana dzīvesveidu visā pilnībā, bet, redzot tevi un dzirdot, kā tu runā par savu dzīvi, zinu – es justos pagodināta, ja manu dēlu uzaudzinātu kā klana kaķi.

Pirmajai prieka dzirkstij noplokot, Ugunssirds iedomājās par savu klanu un to, cik ļoti tam nepieciešami spējīgi cīnītāji. Ogļuķepa par karotāju vairs nekļūs. Un ja nu zaļais klepus paņems vairāk dzīvību, nevis tikai vienu no Zvaigžņuzilgmes atlikušajām? Pērkona klanam šis kaķēns var noderēt.

Piepeši Ugunssirds apjauta, ka viņa kažoks pievilgst ar lietu. Mazulim bija nepieciešama pajumte, turklāt drīz. Tas izskatījās stiprs, bet bija vēl pārāk maziņš, lai ilgi izturētu aukstumu un slapjumu.

– Es viņu ņemšu, – runcis ieņaudējās. – Tu Pērkona klanam esi pasniegusi vērtīgu dāvanu. Un es viņu apmācīšu par vislabāko karotāju, kāds klanam jebkad ir bijis! – Ugunssirds nolieca galvu un paņēma mazuli aiz čupra.

Princeses acis pateicībā un lepnumā iemirdzējās. – Paldies, Ugunssirds! – viņa iemurrājās. – Kas zina, varbūt viņš pat kļūs par barvedi un viņam piešķirs deviņas dzīvības!

Ugunssirds mīloši raudzījās māsas uzticīgajā, cerību pilnajā sejā. Vai viņa tiešām ticēja, ka tā varētu notikt? Runcis sajuta sīku šaubu dūrienu. Viņš nesīs sīkaliņu uz apmetni, kur plosās zaļais klepus. Ja nu tas neizturēs pat līdz lapaudzim? Tomēr kaķēna omulīgā smarža turpat pie purna šķita nomierinoša. Mazulis izdzīvos. Tas bija spēcīgs, un tā dzīslās ritēja Ugunssirds asinis. Runcis dziļi ievilka elpu. Jāiet ātri – kaķēns jau sāka salt. Viņš pamirkšķināja plakstus, atvadoties no Princeses, un aizjoņoja prom krūmos.

Kaķēns bija smagāks, nekā Ugunssirds bija gaidījis. Tas karājās zobos un ar vāriem protesta ņaudieniem ik pa brīdim atsitās nesējam pret priekšķepām. Kad Ugunssirds sasniedza kraujas malu, viņam jau smeldza skausts. Runcis nokāpa lejā apmetnē, uzmanīgi likdams ķepu aiz ķepas un sargādamies paslīdēt strauji kūstošajā sniegā.

Pie ieejas runcis saminstinājās. Pirmoreiz viņu nomāca domas par to, kā izskaidrot kaķēna uzrašanos klanam – būs vien jāatzīstas, ka viņš ir bijis apciemot savu minču māsu. Bet nu jau bija par vēlu. Viņš juta, kā mazulis trīc. Ugunssirds izslējās un devās iekšā irbuleņu tunelī. Kaķēnam kažokā ieķērās ērkšķis, un tas apdullinoši ievaimanājās. Kad rudais runcis iznāca no tuneļa, pretī vērās vairāki izbrīnītu acu pāri.

Abas mednieku grupas bija atgriezušās. Klajumā bija Peļāda, Sniegputenis un Mālķepa. Trūka vienīgi Pelēksvēdras. Troksnis un nepazīstamais aromāts citu pēc cita izvilināja ārā visus klana kaķus. Nebija ne skaņas. Visi izbrīnītām, naidīgām acīm skatījās uz Ugunssirdi, it kā viņš būtu kāds svešinieks.

Runcis klajuma vidū lēni griezās ap savu asi, joprojām turēdams zobos kaķēnu un raudzīdamies pārējo vaicājošajās acīs. Mute šķita izkaltusi. Kāpēc viņš bija iedomājies, ka klans pieņems kaķēnu, kurš pat nav dzimis mežā?

Kad no Dzeltzobes migas iznāca Zvaigžņuzilgme, runcis sajuta spēju atvieglojumu, taču barvedes acis, viņu ieraugot, pārsteigumā iepletās. – Kas tad tas? – viņa noprasīja.

Ugunssirdij pār muguru skrēja ļaunu priekšnojautu tirpas. Viņš novietoja kaķēnu starp priekšķepām un aplika apkārt savu asti, lai tas nesaltu. – Tas ir manas māsas pirmdzimtais, – viņš atbildēja.

– Tavas māsas! – Tīģernags apsūdzoši pablenza.

– Tev ir māsa? – sauca Raibaste. – Kur?

– Protams, turpat, kur piedzima Ugunssirds, – pretīgumā nošņācās Garaste. – Divkājaino midzenī!

– Vai tas ir tiesa? – Zvaigžņuzilgmes acis iepletās vēl platāk.

– Jā, – Ugunssirds atzina. – Māsa man to iedeva, lai atnesu uz klanu.

– Un kāpēc lai viņa kaut ko tādu darītu? – draudīgi rāmi jautāja Zvaigžņuzilgme.

Runcis nervozi stomījās: – Es viņai pastāstīju par dzīvi klanā, par to, cik tā lieliska... – Balss apsīka, redzot barvedes neticīgo skatienu.

– Cik ilgi tu jau ciemojies divkājaino mītnē?

– Ilgi ne, vien kopš kaillapja sākuma. Bet tikai apciemoju māsu. Es joprojām esmu uzticīgs Pērkona klanam.

– Tu esot uzticīgs? – Pār klajumu aizskanēja Tumšsvēdras kauciens. – Un tomēr atstiepi šurp minci?

– Vai tad klanam jau nepietiek ar vienu minci? – čērkstēja kāds no veckaķiem.

– Tas jau bija skaidrs kā diena, ka mincis minci atradīs! – ierēcās Zemesķepa, sašutumā uzbozdams spalvu. Viņš pagriezās pret Smilšuķepu un piebikstīja tai ar purnu. Kaķene uzmeta neveiklu skatienu Ugunssirdij un nodūra acis.

– Kāpēc tu atnesi kaķēnu šurp? – ieņurdējās Tīģernags.

– Mums ir vajadzīgi karotāji... – Runājot sīkais mazulis zem runča vēdera sāka knosīties, un Ugunssirds saprata, ka viņa sacītais noteikti izklausās smieklīgi. Viņš nokāra galvu, kad šiem vārdiem sekoja nicīgas gaudas.

Apvainojumi pieklusa, un ierunājās Vējasolis. – Klanam jau tāpat ir gana, par ko uztraukties.

– Tā tikai būs papildu nasta, – piekrita Peļāda. – Paies vismaz pieci mēneši, līdz viņš varēs sākt trenēties.

Sniegputenis piekrītoši māja ar galvu. – Tev nevajadzēja nest šurp minci, Ugunssirds, – karotājs ņaudēja. – Viņš būs pārāk mīkstčaulīgs klana dzīvei.

Rudais runcis uzbozās. – Arī es piedzimu kā mincis. Vai es esmu mīkstčaulīgs? – Ugunssirds bija domājis, ka ar savu klātbūtni met izaicinājumu meža kaķu aizspriedumiem pret mājas minčiem, taču viņš bija kļūdījies. Pūlī neredzēja nevienu draudzīgu seju.

Sniegputenim aiz muguras atskanēja balss: – Ja viņa dzīslās rit Ugunssirds asinis, tas kļūs par krietnu klana kaķi.

Ugunssirdi spēji pārņēma atvieglojums. Tur runāja Pelēksvēdra! Runča krūtīs īsi uzliesmoja cerība, Sniegputenim pakāpjoties sāņus un pārējiem pagriežoties, lai uzlūkotu pelēko cīnītāju. Pelēksvēdra pārlaida skatienu klana kaķiem, ar platām, rāmām acīm uzlūkodams ikvienu no tiem.

– Paskat tik, tu pārmaiņas pēc aizliec vārdu par draugu, Pelēksvēdra! Vēl vakar gribēji viņu saplosīt gabalos, – irdza Garaste.

Pelēcis nikni paglūnēja uz palso strīpaini, bet tad apcirtās, kad izaicinājumu meta Tumšsvēdra: – Jā gan, Pelēksvēdra! Kā tu zini, ka Ugunssirds asinis ir Pērkona klana cienīgas? Vai vakar, kad mēģināji izkampt gabalu no šamā ciskas, dabūji tās nogaršot?

Uz priekšu panācās Zvaigžņuzilgme; barvedes skatiens bija apmācies raizēs. – Ugunssirds, es ticu, ka tu, apciemojot māsu, negribēji izrādīt neuzticību mums. Bet kāpēc tu izdomāji vest šurp viņas kaķēnu? Tev nav brīv pieņemt tādus lēmumus. Tava rīcība iespaido visu klanu.

Ugunssirds paraudzījās uz Pelēksvēdru, cerēdams, ka draugs viņu atkal atbalstīs, bet pelēkais runcis neskatījās viņam acīs. Ugunssirds staipīja kaklu, lūkodamies apkārt, taču visi kaķi novērsās. Runci pārņēma izbailes. Vai, atnesot šurp Princeses kaķēnu, viņš bija apdraudējis paša stāvokli klanā?

Atkal ierunājās Zvaigžņuzilgme: – Tīģernag, ko tu teiksi?

– Ko es teikšu? – runcis atvaicāja, un Ugunssirds juta, kā sirds pamirst, barvedes palīga balsī saklausot uzpūtīgu apmierinātību. – Manuprāt, mums nekavējoties jātiek no tā vaļā.

– Zeltpuķe?

– Kaķēns izskatās pārāk mazs, lai izdzīvotu līdz lapaudzim, – rudā mātīte sacīja.

– Ne saullēkts nepienāks, kad tas jau būs saķēris zaļo klepu! – piebalsoja Peļāda.

– Vai arī barosies ar mūsu medījumu līdz nākamajam sniegam, un tad nomirs no saaukstēšanās! – sprauslāja Vējasolis.

Barvede nodūra galvu. – Gana! Man jāpadomā. – Kaķe aiztecēja uz savu migu un nozuda iekšā. Pārējie zagās prom, drūmi sačukstēdamies.

Ugunssirds pacēla izmocīto kaķēnu un aiznesa uz karotāju migu. Sīkaliņš trīcēja un žēlabaini ņaudēja. Runcis saritinājās ap niecīgo mazuli un aizvēra acis, taču klana kaķu naidīgās sejas ņirbēja viņa acu priekšā, un prātu pārņēma šausmas. Ugunssirds jau iepriekš bija juties vientuļš, bet nu šķita, ka viss klans ir viņu atstūmis.

Pelēksvēdra ielīda migā un iekārtojās savā guļvietā. Ugunssirds uzmeta draugam nervozu skatienu. Pelēcis bija vienīgais, kas kaut ko bija sacījis, viņu aizstāvot, un Ugunssirds gribēja viņam pateikties. Pēc neērta klusuma brīža, ko aizpildīja kaķēna nerimtīgie brēcieni, runcis nomurmināja: – Paldies, ka iestājies par mani!

Draugs paraustīja plecus. – Jā, nuja, – viņš noņaudēja, – neviens cits jau negrasījās to darīt. –Pelēksvēdra pagrieza galvu un sāka mazgāt savu asti.

Kaķēns turpināja ņaudēt, pīkstieni kļuva arvien skaļāki. Migā, glābdamies no lietus, ienāca vēl citi karotāji. Pūpolvilna uzmeta Ugunsssirdij un kaķēnam žiglu mirkli, bet neko neteica.

– Vai vari aizbāzt tam muti? – Tumšsvēdra sūdzējās, uzbužinādams savu guļvietu.

Ugunssirds izmisis nolaizīja mazuli. Nu jau tas noteikti bija ļoti izsalcis. Migas malā kaut kas nočabēja, un runcis pacēla galvu. Tur nāca Sarmāda. Kaķene piezagās pie Ugunssirds un paraudzījās lejup uz nožēlojamo sīkaliņu, tad piepeši nolieca galvu un paostīja kaķēna mīksto spalvu. – Mazuļu migā viņam būs labāk, – mātīte nomurmināja. – Svītrusejai ir vairāk piena, nekā vajadzīgs. Es varētu viņu palūgt to pabarot.

Ugunssirds pārsteigts paraudzījās uz kaķeni.

Sarmāda sirsnīgi vērās viņam pretī. – Es neesmu aizmirsusi, ka tu izglābi manus kaķēnus no Ēnas klana.

Ugunssirds atkal paņēma māsasbērnu un sekoja Sarmādai laukā no karotāju migas. Ārā lija vēl spēcīgāk. Abi žigli aiztecēja līdz mazuļu migai. Sarmāda nozuda šaurajā ieejā, un Ugunssirds iespraucās viņai nopakaļ. Kazeņu biezoknī runcis apstājās, mirkšķinādams plakstus, līdz acis aprada ar pustumsu.

Sausajā, tumšajā kūniņā gulēja Svītruseja, saritinājusies ap abiem veselajiem kaķēniem. Viņa uzmeta aizdomu pilnu skatienu vispirms Ugunssirdij un tad kaķēnam, kas karājās runcim zobos.

Sarmāda pačukstēja Ugunssirdij: – Vakarnakt nomira viens no Svītrusejas kaķēniem. – Ugunssirds atminējās slimos mazuļus, kas knosījās blakus Dzeltzobei, un, sirdij sažņaudzoties, prātoja, kurš no tiem ir miris. Viņš nolika Princeses kaķēnu un pagriezās pret Svītruseju. – Man žēl, – viņš nomurmināja.

Mātīte pamirkšķināja acis, kurās jautās dziļas, laika vēl neremdētas sāpes.

– Svītruseja, – Sarmāda iesāka. – Es nespēju iedomāties, kā tev pašlaik sāp. Taču šis mazulis mirst badā, un tev ir piens. Vai tu viņu pabarosi?

Kaķene papurināja galvu un cieši aizmiedza acis, it kā lai vispār neredzētu Ugunssirdi.

Sarmāda pasniedzās un maigi piespieda purnu Svītrusejai pie sāna. – Zinu, ka viņš neaizvietos tavu dēlu, – kaķe čukstēja. – Bet mazulim ir nepieciešams tavs siltums un rūpes.

Ugunssirds bažīgi gaidīja. Kaķēns ņaudēja arvien skaļāk. Tas saoda Svītrusejas pienu un sāka akli kūņoties turp, kur bija viņas mīkstais vēders, iespraukdamies starp abiem pārējiem mazuļiem. Svītruseja paskatījās, kā sīkaliņš ķepurojas, sekojot piena smaržai, un nepretodamās vēroja, kā tas piezīžas un sāk ēst. Ugunssirds sajuta dziļu atvieglojumu un pateicību, redzot kaķenes skatienu atmaigstam, un baltais mincis sāka murrāt, mīcot viņas piebriedušo vēderu ar mazajām ķepiņām.

Sarmāda pamāja ar galvu. – Paldies, Svītruseja! Vai varu pateikt Zvaigžņuzilgmei, ka tu parūpēsies par kaķēnu?

– Jā, – viņa klusi atbildēja, neatraudama acis no mazuļa un ar pakaļkāju piestumdama to tuvāk pie vēdera.

Ugunssirds sāka murrāt un nolieca galvu, lai pieskartos mātītes plecam. – Paldies! Apsolu, ka ik dienas nesīšu tev papildu medījumu.

– Iešu pateikt Zvaigžņuzilgmei, – Sarmāda ieņaudējās.

Runcis paskatījās uz balto kaķeni, aizkustināts par viņas laipnību. – Paldies! – viņš sacīja.

– Neviens kaķēns nav pelnījis bada nāvi, vienalga, vai viņš ir vai nav dzimis klanā. – Sarmāda pagriezās un izlīda ārā no kazeņu biezokņa.

– Tu vari iet, – Svītruseja klusi sacīja Ugunssirdij. – Tavs kaķēns pie manis būs drošībā.

Ugunssirds palocīja galvu un sekoja Sarmādai ārā lietū. Viņš iedomājās, ka varētu atgriezties savā migā, bet zināja, ka neradīs mieru, iekams Zvaigžņuzilgme nebūs pieņēmusi lēmumu par viņa māsasbērnu.

Soļojot šurpu turpu pa klajumu un spalvai saplokot slapjās lēkšķēs, viņš pamanīja, kā Sarmāda izslīd no barvedes migas un steigšus atgriežas mazuļu migā.

Pūpolvilna jau gatavojās vest ārā no apmetnes vakara patruļu, kad Zvaigžņuzilgme beidzot iznāca no savas mājvietas. Ugunssirds apstājās, sirdij sitoties tik strauji, ka šķita – kājas tūlīt saļims. Barvede uzlēca uz Dižakmens un izkliedza parasto aicinājumu: – Lai visi kaķi, kas ir gana veci, lai paši medītu, sapulcējas pie Dižakmens!

Patruļa griezās atpakaļ un nopakaļ Pūpolvilnai aiztecēja atpakaļ pie Dižakmens. Pārējie klana kaķi sāka līst ārā no sausajām migām, gauzdamies par lietu. Tīģernags drūmu seju uzlēca barvedei blakus uz klints.

Man liks nest viņu atpakaļ, Ugunssirds domāja. Viņa elpa kļuva pavisam sekla. Ja nu Zvaigžņuzilgme liks Tīģernagam pamest viņu mežā? Viņš nemūžam neizdzīvos. Ak, Zvaigznes klan, ko gan es teikšu Princesei?

Kad visi kaķi bija iekārtojušies, Zvaigžņuzilgme ierunājās: – Pērkona klana kaķi, neviens nevar noliegt, ka mums ir nepieciešami karotāji. Zaļais klepus jau ir prasījis vienu dzīvību, un līdz lapaudzim vēl jāgaida daudzi mēneši. Ogļuķepa ir smagi ievainota un nekad nekļūs par cīnītāju. Kā Pelēksvēdra pareizi norādīja...

Ugunssirds turpat tuvumā izdzirda Zemesķepas šņācienu: – Pelēksvēdra pats pēdējā laikā uzvedas kā tāds mincis! – Runcis spēji pagrieza galvu, bet kāda veckaķa brīdinošais rūciens apklusināja ņirgu, iekams Ugunssirds paguva kaut ko pateikt.

– Kā jau Pelēksvēdra norādīja, – Zvaigžņuzilgme atkārtoja, – šī minča dzīslās rit Ugunssirds asinis. Ļoti iespējams, ka no viņa iznāks lielisks cīnītājs. – Daži kaķi pameta skatienu uz Ugunssirdi, kurš tik tikko sadzirdēja barvedes komplimentu. Krūtīs brieda cerība, galva reiba.

Zvaigžņuzilgme mirkli pieklusa un uzlūkoja kaķus sev priekšā. – Esmu nolēmusi, ka mēs uzņemsim šo mazuli klanā, – viņa paziņoja.

Kaķi neizdvesa ne skaņas. Ugunssirds gribēja kaukt pateicībā Zvaigznes klanam, taču turēja mēli aiz zobiem. Pirmo reizi kopš pusdienlaika runcis uzelpoja. Viņa miesa un asinis piederēs Pērkona klanam!

– Svītruseja piedāvājās zīdīt kaķēnu, – Zvaigžņuzilgme turpināja, – tāpēc Ugunssirds uzņemsies pienākumu sarūpēt viņai pārtiku. – Barvede ieskatījās runcim acīs, bet Ugunssirds nespēja izprast, ko tas nozīmē. – Un, visbeidzot, kaķēnam ir vajadzīgs vārds. To sauks par Mākoņpūku.

– Vai būs arī vārda došanas ceremonija? – pūlī iesaucās Peļāda.

Ugunssirds dedzīgi paraudzījās uz Dižakmeni. Vai māsasdēlam tiks parādīts tāds pats gods?

Zvaigžņuzilgme salti palūkojās lejup uz Peļādu. – Nē, – viņa atbildēja.

22. NODAĻA

Līdz nākamajam pilnmēnesim atlikušās dienas Ugunssirdij vilkās gliemeža gausumā. Tā vien šķita, ka kopš iepriekšējā Saieta ir aizritējusi vesela mūžība. Viņreiz mēnesi bija aizseguši lietus padebeši un kaķi nebija pulcējušies Četraudzē. Tikmēr patruļa pēc patruļas ziņoja par Saules klintīs saostiem Upes klana karotājiem, bet pie Pūčukoka jau atkal bija manīts Ēnas klana smārds.

Kad rudais runcis nemedīja vai nebija devies patruļā, viņš sadalīja laiku starp Mākoņpūku, Ogļuķepu un Mālķepu. Lai arī Pelēksvēdra atkal bija uzņēmies Mālķepas apmācīšanas pienākumus, Ugunssirds drīz vien pamanīja, ka jaunais māceklis brīdi pa brīdim dīki klīst apkārt, bet viņa skolotājs nekur nav manāms. – Viņš medī. – Tas bija viss, ko Mālķepa atbildēja.

– Kāpēc tu negāji viņam līdzi?

– Viņš teica, ka rīt es varēšot nākt.

Tāda Pelēksvēdras stūrgalvība Ugunssirdij kā parasti lika sajust dusmas, taču viņš tās aizgainīja prom. Runcis vairs nemēģināja vest draugu pie prāta; kopš Ugunssirds bija pārvedis apmetnē Mākoņpūku, abi gandrīz nebija pārmijuši ne vārda, taču viņš centās kaut kur aizvest Mālķepu ikreiz, kad Pelēksvēdra nozuda, – lai māceklis nerēgotos nevienam acīs. Ugunssirds zināja, ka Tīģernags Mālķepas paskaidrojumiem tik lēti vis nenoticētu.

Beidzot skaidrajās debesīs parādījās pilnmēness. Ugunssirds agri atgriezās no medībām un gāja garām kritušajam ozolam, kas tagad bija tukšs, jo Ašķepa un Raibastes kaķēns bija atlabuši. Runcis nometa savu guvumu kaudzē un devās uz Dzeltzobes migu apraudzīt Ogļuķepu. Pat zaļais klepus pašlaik bija atstājis apmetni. Pie dziednieces vēl uzturējās tikai Ogļuķepa.

Soļojot pa tuneli, Ugunssirds ieraudzīja mazo, tumšpelēko kaķenīti rosāmies klajumā. Viņa palīdzēja Dzeltzobei sagatavot zālītes. Ugunssirds sarāvās, redzot, cik smagnēji tā klibo uz pāršķeltā klintsbluķa pusi, nesdama pilnu muti ar sausām lapām.

– Ugunssirds! – Ogļuķepa izspļāva nešļavu un pagriezās, lai sasveicinātos, kad runcis iznāca no tuneļa. – Šitās preteklības dēļ es tevi tik tikko saodu!

– Tā preteklība palīdzēja izārstēt tavu kāju! – ieņurdējās Dzeltzobe.

– Nu, tad vajadzēja dot lielāku devu! – Ogļuķepa atcirta, bet Ugunssirds ar atvieglojumu ievēroja kaķenītes acīs nebēdnīgu spīdumu. – Nu paskaties! – melnīte papurināja kroplo pakaļkāju. – Es tik tikko spēju aizsniegt nagus, lai nomazgātos!

– Varbūt man tev jānozīmē papildu vingrinājumi, lai kāja kļūtu lokanāka? – ieņaudējās Dzeltzobe.

– Nē, paldies! – Ogļuķepa žigli atņaudēja. – Vingrināties ir sāpīgi!

– Tam ir jābūt sāpīgi! Tas nozīmē, ka vingrinājumi iedarbojas. – Vecā kaķe pagriezās pret Ugunssirdi. – Varbūt tev labāk izdosies viņu pārliecināt. Aiziešu uz mežu, izrakšu dažas tauksaknes.

– Es pamēģināšu, – Ugunssirds apsolīja, dziedniecei ejot viņam garām.

– Ja Ogļuķepa visu darīs pareizi, tas būs manāms, – vecā vēl uzsauca pāri plecam, – jo tad viņa sūdzēsies!

Tumšā kaķenīte piekliboja pie Ugunssirds un piedūra degunu pie viņa deguna. – Paldies, ka atnāci mani apraudzīt. – Ogļuķepa apsēdās un viebdamās iekārtoja slimo kāju zem sevis.

– Man patīk pie tevis ciemoties, – runcis murrāja. – Man pietrūkst mūsu treniņu. – Šos vārdus viņš nožēloja uzreiz, līdzko tie bija izteikti.

Melnītes acis skumīgi aizmiglojās. – Man tāpat, – viņa atzinās. – Kā tu domā, kad es varēšu atsākt?

Ugunssirds smagu sirdi raudzījās uz mācekli. Dzeltzobe acīmredzot vēl nebija Ogļuķepai pateikusi, ka viņa nekad nekļūs par karotāju. – Varbūt, ja mēs mēģinātu mazliet pavingrināties, tas līdzētu, – viņš izvairīgi noņaudēja.

– Nu labi, – Ogļuķepa piekrita. – Bet tikai drusciņ!

Kaķenīte apgūlās uz sāna un stiepa kāju, līdz viņas sejiņa pavisam sašķobījās sāpēs. Tad Ogļuķepa sakostiem zobiem sāka to kustināt šurpu turpu.

– Tev ļoti labi sanāk! – Ugunssirds slavēja, slēpdams bēdas, kas gulēja vēderā smagi kā akmens.

Ogļuķepa ļāva kājai atkrist zemē un brīdi nekustīgi gulēja; tad viņa cēlās augšā. Ugunssirds klusēdams skatījās, kā kaķenīte purina galvu. – Es nekad nebūšu karotāja, vai ne?

Runcis nespēja viņai melot. – Jā, – viņš nočukstēja. – Man ļoti, ļoti žēl! – Viņš pasniedzās un nolaizīja mazajai galvu. Ogļuķepa pēc ilga klusuma brīža gari nopūtās un atlaidās guļus.

– Īstenībā es to zināju, – melnīte ieņaudējās. – Tikai dažreiz sapņoju, ka esmu mežā, ka mēs ar Mālķepu kopā medījam... bet tad pamostos, un sāpes kājā atgādina, ka es vairs nekad nemedīšu. Tas ir neizturami smagi. Man jāizliekas, ka varbūt kādu dienu tomēr spēšu medīt.

Ugunssirds nespēja noraudzīties uz Ogļuķepu tik nomāktā omā. – Es tevi vēl aizvedīšu uz mežu, – viņš apsolīja. – Mēs atradīsim visvecāko, visgausāko peli visā mežā. Tai nebūs nekādu izredžu no tevis izglābties.

Ogļuķepa paraudzījās uz viņu un pateicīgi iemurrājās.

Arī Ugunssirds murrāja, taču viņu jau kopš nelaimes nelika mierā kāds jautājums. – Ogļuķepa, – viņš iesāka, – vai tu atceries, kas notika tobrīd, kad tevi aizķēra briesmonis? Vai tur bija Tīģernags?

Kaķenītes acis apmācās mulsumā. – Es n-nezinu, – viņa sastomījās, un runcis sajutās vainīgs par to, ka ir skāris šīs atmiņas. – Es devos taisnā ceļā uz apdegušo osi, kur, kā sacīja Zemesķepa, bija Tīģernags, un tad piepeši uzradās tas nezvērs un... patiesībā es īsti nemaz neatceros.

– Tu noteikti nepamanīji, cik šaura tur ir eža. – Ugunssirds lēni papurināja galvu. – Tu izskrēji tieši uz Pērkontakas. – Kāpēc Tīģernaga nebija vietā, kur, kā barvedes palīgs apgalvoja, viņš atradās? – runcis piepešā dusmu uzliesmojumā domāja. Viņš būtu varējis aizkavēt Ogļuķepu, lai tā neskrien uz ceļa! Domās kā ļauna zīme atbalsojās Princeses teiktais: Vai tas bija slazds? Ugunssirds iztēlojās Tīģernagu, kurš, pieplacis pie zemes, tup pa vējam; paslēpies starp kokiem, viņš raugās uz šauro ežu un gaida...

– Kā klājas Mākoņpūkam? – Runča domu pavedienu pārtrauca Ogļuķepas ņaudiens. Kaķenīte acīmredzot vēlējās mainīt sarunas tematu.

Ugunssirds to labprāt darīja, īpaši, ja radās iemesls parunāties par Princeses dēlu. – Viņš ar katru dienu aug arvien lielāks, – runcis lepni teica.

– Nevaru vien sagaidīt, kad viņu ieraudzīšu! Kad tu viņu atvedīsi mani apciemot?

– Kad Svītruseja atļaus, – Ugunssirds atbildēja. – Pašlaik viņa neizlaiž Mākoņpūku no acīm.

– Viņai patīk Mākoņpūka, vai ne?

– Svītruseja pret viņu izturas tāpat kā pret saviem mazuļiem, – runcis atbildēja. – Paldies Zvaigznes klanam! Godīgi sakot, es pat nebiju pārliecināts, ka Svītruseja viņu pieņems. Mākoņpūka ļoti atšķiras no pārējiem. – Pat Ugunssirds nevarēja noliegt, ka māsasbērna mīkstais, sniegbalti pūkainais kažociņš izskatās neiederīgi starp citu kaķēnu augumiņiem, ko klāja īsa, lāsumaina spalva dabas toņos. – Vismaz viņš labi satiek ar saviem biedriem... – Ugunssirds pieklusa un nodūra acis, piepeši sajuzdams bažas.

– Kas par lietu? – Ogļuķepa maigi vaicāja.

Runcis paraustīja plecus. – Man vienkārši ir apriebies, kā pārējie uz Mākoņpūku skatās – it kā viņš būtu dumjš vai nevērtīgs.

– Vai viņš pats to mana?

Ugunssirds papurināja galvu.

– Nu tad neuztraucies, – Ogļuķepa sacīja.

– Bet Mākoņpūka pat nezina, ka ir dzimis kā mincis. Man šķiet, viņš vienkārši domā, ka ir no cita klana. Taču, ja visi turpinās tik nelāgi blenzt, viņš apjēgs, ka ar viņu kaut kas nav labi. – Ugunssirds noraizējies skatījās uz savām ķepām.

– Ar viņu kaut kas nav labi? – izbrīnīti atkārtoja Ogļuķepa. – Tu pats arī piedzimi kā mincis, bet tev taču nekas nekaiš! Paklau, kad Mākoņpūka aptvers savu patieso izcelsmi, viņš jau varēs sākt pierādīt, ka mincis ir tikpat vērts kā jebkurš klanā dzimis karotājs. Tieši tāpat, kā to darīji tu!

– Bet ja nu kāds Mākoņpūkam to pateiks, iekams viņš būs gatavs?

– Ja viņš kaut nedaudz līdzinās tev, tad jau piedzima gatavs!

– Pa kuru laiku tu esi kļuvusi tik vieda? – Ugunssirds ieņaudējās, visai pārsteigts par mācekles apķērību.

Ogļuķepa, teatrāli ievaidējusies, apvēlās uz muguras. – Viedumu kaķim dāvā ciešanas! – Ugunssirds ar ķepu iebikstīja kaķenītei vēderā, un viņa iespiegusies atkal uzķepurojās atpakaļ uz sāna. – Tā nudien ir, – viņa ņaudēja. – Padomā vien, kopā ar kuru kaķi es te pavadu laiku!

Ugunssirds vaicājoši piešķieba galvu.

– Nu, ar Dzeltzobi taču, dumiķi! – Ogļuķepa pārmetoši iesaucās. – Tā nu ir viena apsviedīga večiņa. Es daudz mācos. – Kaķenīte apsēdās. – Dzeltzobe teica, ka šonakt esot Saiets. Vai tu iesi?

– Vēl nezinu, – Ugunssirds atzinās. – Vēlāk pajautāšu Zvaigžņuzilgmei. Pašlaik es klanā neesmu diez cik iemīļots.

– Gan jau viņi nomierināsies, – Ogļuķepa mīļi pabikstīja runča plecu. – Vai tev tādā gadījumā nevajadzētu iet un pajautāt? Drīz būs jādodas ceļā.

– Tev taisnība, – Ugunssirds atteica. – Vai tu iztiksi viena līdz Dzeltzobes pārnākšanai? Vai gribi, lai atnesu medījumu?

– Gan būs labi, – Ogļuķepa apgalvoja. – Un Dzeltzobe man kaut ko atnesīs. Viņa vienmēr kaut ko atnes. Kad viņa būs beigusi mani aprūpēt, es būšu visresnākā kaķe klanā!

Ugunssirds sajuta spēju prieka dzirksti, redzot, ka Ogļuķepa atgūst možo omu. Viņu māca kārdinājums palikt un pakavēt viņai laiku, taču taisnība – vajadzētu noskaidrot, vai viņš drīkstēs doties uz Saietu. – Tad tiksimies rīt! – Ugunssirds noņaudēja. – Saietā noteikti būs daudz jaunumu.

– Aha, es gribēšu visu dzirdēt! – Ogļuķepa sacīja. – Gādā nu, lai Zvaigžņuzilgme ļauj tev iet! Un aši!

– Es jau eju, es eju! – Ugunssirds atcirta, pieceldamies ķepās. – Atā, Ogļuķepa!

– Atā!

Ugunssirds apstājās klajuma malā un sāka raudzīties pēc Zvaigžņuzilgmes. Barvede pašlaik stāvēja pie savas migas un sarunājās ar Pūpolvilnu. Ugunssirds pienāca tieši tobrīd, kad Pūpolvilna piecēlās uz iešanu. Slaidā, gaišpelēkā cīnītāja aizejot pamāja ar galvu, sveicinot rudo runci.

Zvaigžņuzilgme gudrām acīm uzlūkoja Ugunssirdi. – Tu gribi doties uz Saietu, – viņa ieņaudējās. Ugunssirds atvēra muti, lai kaut ko sacītu, bet barvede viņu pārtrauca: – Šonakt turp grib iet ikviens kaķis, bet es nevaru ņemt līdzi visus karotājus.

Ugunssirds jutās vīlies. – Man gribējās atkal redzēt Vēja klanu, – viņš paskaidroja. – Uzzināt, kā viņiem veicies, kopš mēs ar Pelēksvēdru pārvedām tos mājās.

Zvaigžņuzilgme samiedza acis. – Nav vajadzības man atgādināt, ko jūs paveicāt Vēja klana labā, – viņa asi apsauca runci, un Ugunssirds sarāvās. – Taču tu pareizi dari, rūpēdamies par viņiem, – kaķe turpināja. – Jūs ar Pelēksvēdru drīkstat šonakt doties uz Saietu.

– Paldies, Zvaigžņuzilgme! – Ugunssirds pateicās.

– Šis Saiets būs interesants, – barvede brīdināja. – Gan Upes klanam, gan Ēnas klanam daudz kas ir jāizskaidro.

Ugunssirds juta ausis nervozi notrīsam, bet nespēja vienlaikus nejust arī priecīga satraukuma tirpas. Zvaigžņuzilgme acīmredzot bija nodomājusi jautāt Līkzvaigznem un Naktszvaigznem par iebrukumiem Pērkona klana teritorijā. Viņš nolieca galvu, izrādot cieņu barvedei, un aizrikšoja prom.

Paņēmis no medījuma kaudzes divas brangas ūdensžurkas Svītrusejai, Ugunssirds pamanīja, ka apmetnē ieslāj Dzeltzobe. Kaķes ķepas bija dubļainas, bet mute – pilna ar resnām, grubuļainām saknēm. Tauksaknes meklējumi acīmredzot bija izrādījušies sekmīgi.

Ugunssirds aiznesa medījumu uz mazuļu migu. Svītruseja saritinājusies gulēja un baroja Mākoņpūku. Pārējie mazuļi nesen bija beiguši ēst mātes pienu, un drīz arī Mākoņpūka pirmo reizi nogaršos medījumu.

Runcim ienākot, Svītruseja pacēla galvu; viņas skatiens bija apmācies raizēs. – Nupat aizsūtīju pēc Dzeltzobes, – viņa ieņaudējās.

Ugunssirds izbijās. – Vai Mākoņpūkam kaut kas kaiš?

– Viņam šodien ir neliels drudzis. – Kaķene pieliecās un nolaizīja kaķēna galvu; tas beidza ēst un sāka nemierīgi knosīties. – Droši vien nekā nopietna, bet es iedomājos, ka Dzeltzobei viņš jāapskata. Es... es negribu riskēt.

Rudais runcis atminējās, ka lāsumainā mātīte nesen bija zaudējusi kaķēnu, un cerēja, ka viņa vienkārši ir ļoti piesardzīga. Taču Mākoņpūka, šķiet, nudien nejutās īsti labi. – Atnākšu jūs apraudzīt pēc Saieta, – runcis apsolīja.

Viņš izlīda ārā no mazuļu migas un vēlreiz devās uz medījuma kaudzi, lai paņemtu ēdamo sev pašam. Jaunumi bija sabojājuši apetīti, taču viņš zināja, ka pirms došanās uz Četraudzi ir jāpaēd.

Pie medījuma kaudzes jau stāvēja Garaste un Zemesķepa. Ugunssirds apsēdās un gaidīja, kad tie abi aizies.

– Šodien nemaz neesmu manījis Mākoņcūku, – Garaste ieņaudējās, un Ugunssirds, kā parasti, sajuta uzbangojam dusmas par nievām.

– Droši vien šamais apjēdza, cik stulbi izskatās, un nolēma slēpties mazuļu migā! – irdza Zemesķepa.

– Man gribētos būt klāt, kad šis pirmo reizi mēģinās medīt. Medījums pamanīs viņa baltās pūkas koka attālumā! – ļauni smējās Garaste.

– Bet var arī gadīties, ka šamo noturēs par pūpēdi! – Zemesķepas ūsas noraustījās, tam iesāņus pablenžot uz Ugunssirdi.

Rudais runcis pieglauda ausis un novērsās. Viņš ieraudzīja, ka Dzeltzobe iesteidzas mazuļu migā ar pilnu muti zeltpīpenes. Diemžēl to pamanīja arī Garaste un Zemesķepa. – Kā rādās, minčelis ir apsaldējies. Tad nu gan pārsteigums! – Garaste ņaudēja. – Zeltpuķei bija taisnība – šamais neizvilks līdz lapaudzim! – Svītrainais cīnītājs pagriezās un cieši uzlūkoja Ugunssirdi, gaidīdams tā reakciju, taču rudais runcis viņu ignorēja un devās pie medījuma kaudzes. Izvēlējies strazdu, viņš aiznesa to patālāk, lai apēstu; šis nebeidzamais naids viņu iztukšoja.

Pie nātru pudura pašlaik ieturējās Pelēksvēdra un Vējasolis. – Sveiks! Vai bija labas medības? – Vējasolis uzsauca, Ugunssirdij ejot garām.

– Jā, paldies! – viņš atbildēja.

Pelēksvēdra pat nepacēla galvu.

– Zvaigžņuzilgme teica, ka tu drīksti nākt uz Saietu, – Ugunssirds sacīja draugam.

– Zinu, – tas košļādams attrauca.

– Vai tu iesi? – runcis pagriezās pret Vējasoli.

– Kā nu ne! Šoreiz es Saietu neparko nelaistu garām!

Ugunssirds tecēja tālāk un uzmeklēja klusu vietiņu mežmalā. Galvā atbalsojās Garastes vārdi. Vai klans vispār kādreiz pieņems sīko, balto kaķēnu? Viņš aizvēra acis un sāka mazgāties.

Ugunssirds pagriezās, lai nolaizītu sānu, un ūsas kaut kam pieskārās. Rudais runcis atvēra acis un ieraudzīja blakus stāvam Smilšuķepu. Kaķes rudais kažoks mēnesnīcā sudrabaini vizēja. – Iedomājos, ka tev varbūt gribētos sabiedrību, – viņa ieņaudējās un apsēdusies sāka gariem, mierinošiem vēzieniem mazgāt runča muguru.

Ugunssirds puspievērtiem plakstiem manīja, kā no mācekļu migas uz viņiem izbolītām acīm raugās Zemesķepa, nespējot slēpt skaudību un izbrīnu. Viņš nebija vienīgais, kuru pārsteidza Smilšuķepas žests, – arī Ugunssirds nebija gaidījis, ka jaunā, ugunīgā kaķe izturēsies tik draudzīgi, tomēr viņas sirsnība bija ļoti patīkama, un viņš negrasījās to apšaubīt. – Vai tu iesi uz Saietu? – viņš jautāja.

Smilšuķepa mitējās mazgāt. – Jā. Un tu?

– Jā. Man šķiet, ka Zvaigžņuzilgme prasīs Līkzvaigznem un Naktszvaigznem paskaidrojumus par medībām. – Runcis gaidīja Smilšuķepas atbildi, taču viņa raudzījās augšup zvaigžņotajās debesīs.

– Kaut es turp ietu kā karotāja, – viņa nomurmināja. Ugunssirds saspringa, tomēr šoreiz kaķenes balsī pārmaiņas pēc nebija jaušama ne greizsirdība, ne rūgtums.

Ugunssirds jutās neveikli. Viņš apzinājās, ka bija sācis trenēties vēlāk nekā Smilšuķepa, bet nu jau vairāk nekā divus mēnešus bija karotājs. – Zvaigžņuzilgme noteikti jau pavisam drīz dos tev tavu karotājas vārdu, – viņš ieņaudējās, cenzdamies to pateikt uzmundrinoši.

– Kā tev šķiet, kāpēc viss ir tā ieildzis? – Smilšuķepa jautāja, pievērsusi runcim gaišzaļās acis.

– Nezinu, – viņš atzinās. – Zvaigžņuzilgme slimoja, turklāt Upes klans un Ēnas klans sagādā nepatikšanas. Laikam jau viņai ir jādomā par citām lietām.

– Bet karotājus šobrīd taču vajag vairāk nekā jebkad! – Smilšuķepa sašuta.

Ugunssirdi pārņēma līdzjūtība. – Droši vien viņa vienkārši gaida... īsto brīdi. – Viņš zināja, ka tas neizklausās īpaši mierinoši, taču neko citu nevarēja izdomāt.

– Varbūt lapaudzī, – kaķene nopūtās. – Kā tu domā, kad dabūsi jaunu mācekli?

– Pagaidām Zvaigžņuzilgme neko nav teikusi.

– Varbūt tev iedos Mākoņpūku, kad viņš būs gana paaudzies?

– Cerams. – Ugunssirds paraudzījās pāri klajumam uz mazuļu migu, prātodams, vai Dzeltzobe jau ir beigusi ārstēt Mākoņpūku. – Ja viņš tik ilgi izdzīvos.

– Protams, izdzīvos! – Smilšuķepa pārliecināti teica.

– Bet viņam ir drudzis. – Ugunssirds pleci saguma raizēs.

– Visiem kaķēniem laiku pa laikam ir drudzis! – Smilšuķepa nosprauslājās. – Mākoņpūka ar savu biezo kažoku viens un divi atkal būs uz pekām. Kaillapī tāda spalva lieti noderēs, tā būs lieliska medībām sniegā. Medījums vispār nemanīs Mākoņpūku tuvojamies, turklāt viņš varēs palikt ārā divreiz ilgāk nekā tādi kā Garaste, kam kažoks pavisam plāns!

Ugunssirds iemurrājās un juta, ka bažas pāriet. Smilšuķepa bija viņu uzmundrinājusi. Runcis piecēlās kājās un moži nolaizīja kaķenei galvu. – Nāc! – viņš ieņaudējās. – Zvaigžņuzilgme sauc visus uz Saietu.

Abi piebiedrojās kaķiem pie apmetnes ieejas; tas bija kluss, apņēmīgs pulciņš.

Zvaigžņuzilgme par zīmi pavicināja asti un izveda visus cauri irbuleņu tunelim uz kraujas. Visi skriešus metās uz Četraudzi; mežs vizēja saltajā mēness gaismā. Ap Ugunssirds purnu vilnīja elpas garaiņi, un zeme zem ķepām šķita sasalusi.

Pirmo reizi, kopš Ugunssirds bija klana loceklis, Zvaigžņuzilgme nekavējās kraujas malā pie Četraudzes, lai sagatavotos Saietam. Kaķi klusēdami sekoja savai barvedei, kura lēkšoja lejup pa nogāzi un devās tieši uz lauku klajumā.

23. NODAĻA

Upes klans un Ēnas klans vēl nebija ieradušies, bet Vēja klans jau gaidīja. Garzvaigzne sasveicinājās ar Zvaigžņuzilgmi, godbijīgi noliecot galvu.

Ugunssirds pamanīja Vienūsu un pietecēja tam klāt. – Sveiks! – viņš ieņaudējās. Bija aizritējuši jau divi mēneši, kopš viņš pēdējo reizi bija redzējis nelielo, brūni svītroto runci, ar kuru blakus bija cīnījies kaujā pie aizas. Pirmo reizi kopš ilga laika Ugunssirds atminējās Baltnaga nāvi un ierasti juta spalvu šausmās saceļamies stāvus, atceroties, kā Upes klana karotājs nozuda straujās upes krācēs.

– Kur Pelēksvēdra? – Vienūsa apvaicājās. – Vai viņam klājas labi?

Raižpilnais skatiens lika noprast, ka arī Vēja klana karotājs domā par Baltnaga nāvi. – Viņam viss ir kārtībā, – rudais runcis atbildēja. – Viņš ir tur tālāk kopā ar pārējiem. – Ugunssirds atcerējās par Vēja klana mātīti, kuras kaķēnu bija palīdzējis nest. – Kā klājas Rītapuķei?

– Viņa priecājas būt mājās, – Vienūsa atbildēja. – Kaķēns strauji aug. – Ugunssirds labpatikā iemurrājās. – Visam klanam klājas labi, – Vienūsa piebilda un uzmeta sarunbiedram uzjautrinātu skatienu. – Ir tik lieliski atkal baudīt truša gaļu. Ceru, ka man vairs nekad nebūs jāēd žurkas!

Ugunssirds sajuta nakts gaisā uzvēdījam jaunu aromātu. Tuvojās Upes klans. Viņš saoda arī Ēnas klanu un pārlaida skatienu pārkarei ieplakas malā. Patiesi – vienā pusē pa to platā straumē šurp plūda Upes klana kaķi. Augstāk Ugunssirds pamanīja sēžam Ēnas klana kaķus, kažokiem vizot mēnesnīcā. Pulciņa priekšgalā izcēlās Naktszvaigznes kalsnais stāvs.

– Beidzot, – Vienūsa ieņurdējās. Arī viņš bija pamanījis atnācējus. – Šonakt ir pārāk auksti, lai te ilgi tupētu.

Rudais runcis izklaidīgi pamāja ar galvu. Viņš pētīja Upes klana pulku, kas ienāca klajumā, meklēdams starp kaķiem Sidrabstraumi. Ugunssirds viegli atpazina gaišpelēko kaķeni. Tā spēji apstājās nogāzes pakājē un sekoja tēvam, kurš atturīgi sasveicinājās ar citu klanu karotājiem.

Ugunssirds nervozi vēroja arvien biezāko kaķu pūli, meklējot Pelēksvēdru. Vai viņš šonakt uzdrošināsies runāt ar Sidrabstraumi? Draugs bija uzgriezis tai muguru un sarunājās ar kādu Vēja klana kaķi.

Rudais runcis tik cieši vēroja Pelēksvēdru, ka nepamanīja pienākam Kleinkāju. – Labvakar, Ugunssirds! – Vēja klana barveža vietnieks ieņaudējās. – Kā tev klājas?

Ugunssirds pagriezās. – Sveiks! – viņš sacīja. – Paldies, viss ir kārtībā!

Kleinkāja pamāja ar galvu. – Tas labi, – viņš noteica un aizkliboja tālāk.

Vienūsa draudzīgi piebikstīja Ugunssirdij. – Tu esi privileģēts! – To dzirdot, Ugunssirds mazliet sajutās lepns.

No Milzakmens atskanēja Zvaigžņuzilgmes kauciens. Rudais runcis pagriezās un pārsteigti raudzījās. Parasti klanu barveži nesāka Saietu tik ātri. Līkzvaigzne un Naktszvaigzne plecu pie pleca stāvēja uz klints. Zvaigžņuzilgme blakus Garzvaigznei gaidīja, līdz kaķi sapulcēsies. Ugunssirds iztrūkās, sapratis, ka šī ir pirmā reize, kad viņš Saietā redz Vēja klana barvedi.

Ugunssirds un Vienūsa sekoja pārējiem un kopā ar tiem iekārtojās Milzakmens pakājē. Ugunssirds gaidās pacēla galvu, domādams, ka Zvaigžņuzilgme apsveiks Garzvaigzni un Vēja klanu ar atgriešanos, tomēr Pērkona klana barvede acīmredzot nevēlējās šķiest laiku ar laipnībām.

– Upes klans ir medījis Saules klintīs, – kaķene dusmīgi iesāka. – Līkzvaigzne, mūsu patruļas daudzreiz ir saodušas tavus karotājus. Saules klintis pieder Pērkona klanam!

Līkzvaigzne nenovērsdamies raudzījās kaķei pretī. – Vai esi jau aizmirsusi, ka nesen viens no mūsu karotājiem gāja bojā, aizsargājot mūsu teritoriju no Pērkona klana?

– Jums nebija it nekādas vajadzības aizsargāt savu teritoriju, – Zvaigžņuzilgme atcirta. – Mani karotāji tur nemedīja. Viņi atgriezās mājās pēc tam, kad bija atraduši Vēja klanu. Par šo uzdevumu mēs visi vienojāmies! Saskaņā ar karotāju kodeksu viņiem nedrīkstēja uzbrukt.

– Tu runā par karotāju kodeksu? – sprauslāja Līkzvaigzne. – Un kurš Pērkona klana karotājs kopš tā laika spiego mūsu teritorijā?

Zvaigžņuzilgme apjuka. – Karotājs? – viņa atkārtoja. – Vai esat viņu redzējuši?

– Vēl ne, – Līkzvaigzne šņāca. – Bet tik bieži esam viņu saoduši, ka gan jau drīz ieraudzīsim.

Ugunssirds izbīlī uzmeta skatienu Pelēksvēdram. Runcis skaidrāk par skaidru zināja, kurš karotājs bija manīts Līkzvaigznes teritorijā. Vai kāds no Upes klana cīnītājiem šonakt atpazīs pelēča aromātu?

Pelēksvēdra sēdēja nekustīgi un arī nenolaida acis no barvežiem Milzakmens virsotnē.

Pūlī atskanēja Tīģernaga dobjais ņurdiens: – Pagājušajā mēnesī mēs savā teritorijā saodām ne tikai Upes klanu, bet arī Ēnas klanu. Turklāt runa nav tikai par atsevišķu karotāju, bet patruļu. Tie vienmēr ir vieni un tie paši kaķi.

Ēnas klana barveža acis meta sašutuma zibeņus. – Ēnas klana jūsu teritorijā nav bijis! Jūsu karotāji acīmredzot spēj atšķirt tikai sava klana aromātus, citus ne. Tas, ko jūs saožat, ir klaiņojoši kaķi. Tie zog medījumu arī mūsu teritorijā!

Tīģernags neticīgi nošņaukājās, un Naktszvaigzne nikni paglūnēja uz viņu. – Vai tu apšaubi Ēnas klana vārdu, Tīģernag? – Pūli pāršalca nemierīga murdoņa; Tīģernags ar neslēptu neuzticēšanos blenza uz Naktszvaigzni.

Pirmo reizi ierunājās Garzvaigzne; runča aste nedroši notrīsēja. – Mani cīnītāji ir uzoduši svešus smārdus arī Vēja klana teritorijā. Šķiet, tie ir Ēnas klana aromāti.

– Tā jau es zināju! – Tīģernags ierēcās. – Upes klans un Ēnas klans ir sazvērējušies pret mums!

– Mums? Kā to saprast – mums? – iesprauslājās Līkzvaigzne. – Tā vien rādās, ka spēkus te esat apvienojuši jūs un Vēja klans! Vai tāpēc kā sasviluši gribējāt vest viņus atpakaļ? Lai varētu izmantot uzbrukumā pārējam mežam?

Garzvaigzne uzboza spalvu. – Mēs atgriezāmies cita iemesla dēļ, un tu to labi zini. Pēdējos mēnešos esam medījuši tikai paši savos medību laukos.

– Kāpēc tad mēs savā teritorijā jūtam svešas smakas? – ņurdēja Līkzvaigzne.

– Tās nav Vēja klana smaržas! – Garzvaigzne šņāca. – Tie noteikti ir klaiņojoši kaķi – kā jau Naktszvaigzne sacīja.

– Klaiņojoši kaķi gan būtu parocīga atruna iebrukšanai mūsu teritorijās, vai ne? – nomurmināja Zvaigžņuzilgme, uzšķildama draudīgu skatienu Upes klana un Ēnas klana barvežiem.

Līkzvaigzne sabozās, un Naktszvaigzne uzmeta kūkumu. Ugunssirds piepešā izbīlī pamanīja, ka Tīģernags saspringti pieceļas kājās un dodas uz Milzakmens pusi. Vai barveži nudien sāks plēsties?

Tajā pašā brīdī ieleju ietina tumsa. Kaķi pieklusa, ap viņiem piepeši nolaidās nakts. Ugunssirds drebēdams pacēla skatienu. Pilnmēnesi bija aizsedzis mākonis, kas pilnīgi aprija spīdekļa gaismu.

– Zvaigznes klans mums sūta tumsu! – Ugunssirds atpazina Pērkona klana veckaķa Pusastes ņaudienu.

Ēnas klana dziedniekkaķis piekrītoši iekaucās: – Zvaigznes klans dusmojas! Šīm sanāksmēm ir jānorit mierā.

– Slapjdegunam taisnība. – Nu ierunājās Dzeltzobe. – Mums nevajadzētu savstarpēji ķīvēties, īpaši kaillapī. Mums būtu jāuztraucas par savu klanu drošību! – Kaķes balss atbalsojās baiļpilnajā klusumā. – Mums jāuzklausa Zvaigznes klans.

24. NODAĻA

Ierunājās Garzvaigzne. Runča kontūras tumši iezīmējās Milzakmens virsotnē. – Saskaņā ar Zvaigznes klana gribu šis Saiets ir beidzies. – Atskanēja piekrītoša murmināšana. Gaisā biezēja baiļu un naida smārds.

– Iesim, Pērkona klana kaķi! – Ugunssirds tik tikko varēja saskatīt Zvaigžņuzilgmes apveidu, barvedei nolecot no Milzakmens un dodoties uz klajuma malu. Runcis izspraucās cauri kaķu pūlim un steidzās viņai pakaļ. Viņš pamanīja Tīģernaga raženo stāvu, palīgam pienākot blakus barvedei, un pārējo klana locekļu palsi pelēkos siluetus, kas sapulcējās aiz abiem dižajiem karotājiem. Neviens neteica ne pušplēsta vārda; visi drūmā klusumā soļoja augšup pa nogāzi uz māju pusi. Ugunssirds pameta skatienu pāri plecam. Arī pārējie klani sāka izklīst. Kad rudais runcis bija uzkāpis kraujā, Četraudze jau bija tukša.

Kaķi klusi skrēja cauri biezoknim, līkumojot pa pazīstamu smaržu iezīmēto taku. Ugunssirds pamanīja aizmugurē Pelēksvēdru un pagausināja soli. Varbūt tagad, kad lielā spriedze starp klaniem bija izpaudusies tik acīm redzami, pelēcis tomēr būs ar mieru parunāt par Sidrabstraumi. Viņš bija saosts Upes klana teritorijā! Pelēksvēdra ar saviem slepenajiem randiņiem apdraudēja sevi un visu klanu.

Ugunssirds meklēja īstos vārdus, bet Pelēksvēdra iešņācās pirmais: – Es jau zinu, ko tu teiksi. Es nepārstāšu tikties ar viņu!

– Tu esi muļķis ar peles smadzenēm! – rudais runcis cirta pretī. – Gan visi drīz sapratīs, kurš tas ir. Vai nu to uzminēs Zvaigžņuzilgme, vai arī kāds no Upes klana karotājiem atpazīs tavu aromātu. Tīģernagam droši vien jau viss ir skaidrs!

Draugs uzmeta runātājam raižpilnu skatienu. – Vai tu tiešām tā domā?

– Nezinu, – Ugunssirds atzinās, juzdamies atvieglots, jo Pelēksvēdras balsī bija ieskanējusies baiļu nots. Līdz šim pelēcis bija izturējies tā, it kā pat nenojaustu, kas notiks, ja savējie uzzinās par viņa attiecībām ar Upes klana kaķeni. – Bet kad viņš sāks par to domāt...

– Labi jau labi! – Pelēksvēdra atcirta un brīdi klusēja. – Ja nu es apsolītu, ka mēs tiksimies tikai Četraudzē? Tur mūsu smaržu būs grūti nošķirt no citu kaķu aromātiem, un man nebūs jāiet Upes klana teritorijā. Vai tad tu liksi mani mierā?

Rudā runča sirds kļuva smaga. Pelēksvēdra tik viegli vis neatteiksies no tikšanās ar Sidrabstraumi. Tomēr viņš pamāja ar galvu. Tā noteikti būs labāk nekā zagties sveša klana teritorijā.

– Vai tagad esi apmierināts? – Pelēksvēdras acis tumsā gailēja, taču balss notrīsēja. Ugunssirdij asi iesāpējās krūtīs par zaudēto draudzību, un viņu pārņēma līdzjūtība pret pelēko cīnītāju. Viņš pasniedzās, lai maigi paberzētu runča sānu, taču tas aizskrēja pa priekšu, atstājot Ugunssirdi vienu pašā aizmugurē.

Lai arī ceļš bija nogurdinājis kaķus, Zvaigžņuzilgme uzreiz pēc pārnākšanas mājās sasauca tikšanos. Vairums klana biedru vienalga vēl bija nomodā. Saiets nebija noritējis ierastajā ilgumā, un piepeši sabiezējušie mākoņi iztrūcināja pat mājās palicējus.

Kamēr Zvaigžņuzilgme un Tīģernags iekārtojās uz Dižakmens, Ugunssirds aizsteidzās uz mazuļu migu. Viņam gribējās zināt, kā klājas Mākoņpūkam. Runcis pabāza galvu iekšā; tur valdīja piķmelna tumsa un bija silts.

– Sveiks, Ugunssirds! – čukstus ierunājās Svītruseja. Bija redzams tikai blāvs kaķenes apveids, kas kustējās tumsā. – Mākoņpūkam ir daudz labāk. Dzeltzobe viņam iedeva zeltpīpeni. Tā bija tikai saaukstēšanās. – Mātīte izklausījās atvieglota. – Kas notika Saietā?

– Zvaigznes klans atsūtīja mākoņus, kas aizsedza mēnesi. Zvaigžņuzilgme sauc visus kopā. Vai tu vari atnākt?

Ugunssirds dzirdēja, ka Svītruseja aposta kaķēnus. – Jā, šķiet, ka varu gan, – kaķe beidzot sacīja. – Mazuļi kādu brīdi gulēs.

Runcis izlīda atkal ārā, un viņi piebiedrojās klajumā sanākušajiem kaķiem. Ugunssirds juta, ka sānam pieglaužas kažoks; Ogļuķepa skatījās uz viņu platām, raižpilnām acīm.

Zvaigžņuzilgme jau bija sākusi. – Šķiet, ka vislielākās briesmas draud no Upes klana un Ēnas klana. Mums jābūt gataviem, ka šie abi klani, iespējams, ir sazvērējušies pret mums.

Pūli pārņēma satriekta ņaudēšana.

– Vai tiešām tu domā, ka viņi ir apvienojuši spēkus? – iečērkstējās Dzeltzobe. – Upes klanam ir vislabākās medību vietas, taču nespēju iztēloties, ka viņi gribētu tajās dalīties ar Ēnas klanu. – Ugunssirds atminējās Sirdrabstraumes teikto, ka Upes klans cieš badu pēc divkājaino iebrukuma, taču turēja mēli aiz zobiem. Runcis baidījās, ka Zvaigžņuzilgme varētu gribēt zināt, kur viņš to ir dzirdējis.

– Viņi to nenoliedza, – aizrādīja Tīģernags.

Zvaigžņuzilgme pamāja ar galvu. – Lai kā arī būtu patiesībā, mums ir jābūt absolūti modriem. No šīs nakts patruļās būs pa četriem kaķiem, un vismaz trīs no tiem būs karotāji. Patrulēsim biežāk, katru nakti divreiz, bet dienā – vienreiz; būs vēl arī rīta un vakara patruļas. Ir jāpieliek punkts Upes klana un Ēnas klana sirošanai mūsu teritorijā, un, tā kā viņi ir nolēmuši ignorēt mūsu sacīto, mums jābūt gataviem cīņai.

Klans piekrītoši ieņaudējās, un Ugunssirds pievienojās pārējiem, lai arī raizējās par to, ko šis atklātais naidīgums varētu nozīmēt Pelēksvēdram. Viņš pārlaida skatienu pārējiem kaķiem. Visu acis spoži mirdzēja – tikai Pelēksvēdras ne. Pelēkais cīnītājs nokārtu galvu sēdēja mežmalas biezajās ēnās.

Kad troksnis bija pierimis, Zvaigžņuzilgme ierunājās vēlreiz: – Pirmā patruļa dosies ceļā pirms rītausmas. – Kaķe nolēca no Dižakmens, Tīģernags sekoja viņai pa pēdām, un pārējais klans nošķīrās nelielos pulciņos. Tecēdams uz karotāju migu, Ugunssirds dzirdēja kaķus klusi, nervozi sarunājamies.

Rudais runcis iekārtojās savā guļvietā, ar ķepām samīcīdams sūnas tā, lai būtu ērti. Kaut kur uz kraujas ieūjinājās pūce. Ugunssirds zināja, ka vēl nespēs aizmigt. Prātā šurpu turpu šaudījās Saietā dzirdētie apvainojumi, ar kuriem kaķi bija uzbrukuši cits citam. Viņš saprata Upes klana dusmas. Tie savā teritorijā bija saoduši Pērkona klanu, turklāt viņus mocīja izsalkums, jo medību laukus bija noplicinājis divkājaino iebrukums.

Un Ēnas klans? Tas bija sarucis, kopš Pērkona klans bija līdzējis patriekt viņu tirānisko barvedi un tā pavadoņu bandu. Zvaigžņulauska pat bija atzinies: lai kļūtu par barvedi, viņš nogalinājis miesīgo tēvu Zvaigžņuplusku. Pēc tirāna sakaušanas viņi lika mierā Ēnas klanu, lai tas varētu atgūties pēc Zvaigžņulauskas asiņainās valdīšanas. Ugunssirds nespēja aizgainīt domas, ka tagad, kad Ēnas klanam vairs nebija jāpabaro tik daudzas mutes, viņiem taču nebija nekādas vajadzības medīt ne Pērkona klana, ne citās teritorijās.

Kamēr viņš tā prātoja, migā iespraucās Sniegputenis un Tumšsvēdra. Pirms došanās pie miera Sniegputenis pienāca pie Ugunssirds. – Tu, es, Smilšuķepa un Peļāda saulesvidū iesim patruļā, – viņš ieņaudējās.

– Jā, Sniegputeni, – Ugunssirds atbildēja un atbalstīja zodu uz ķepām. Bija jāpaguļ. Klanam viņu vajadzēs možu un gatavu cīņai.

Nākamajā rītā mākoņi, kas naktī aizsedza mēnesi, bija izklīduši. Sēdēdams klajumā un mazgādamies, Ugunssirds izbaudīja vāro saules staru siltumu uz muguras. No mazuļu migas klajuma pretējā malā kūleņiem izvēlās Mākoņpūka; māsasdēls izskatījās pavisam žirgts un priecīgs.

Ugunssirds pateicās Zvaigznes klanam, ka mazulis tik ātri atspirdzis. Smilšuķepai bija taisnība – viņš bija sīksts. Runcis paraudzījās apkārt, vai Garaste un Zemesķepa nav kaut kur tuvumā un neredz Mākoņpūku, taču klajums bija tukšs.

Rudais runcis devās uz mazuļu migu. – Sveiks, Mākoņpūka! – viņš sacīja. – Vai jūties labāk?

– Jā-a! – kaķēns iepīkstējās, virpuļodams ap savu asi un ar sīko mutīti tvarstīdams asti. Neliels sūnu kumšķis, kas bija pieķēries pie viņa kažoka, nokrita zemē un aizripoja. Mazulis klupa tam virsū un ar ķepu uzsita gaisā. Vīkšķis palēkdamies aizvēlās pie Ugunssirds.

Runcis paspēra sūnas atpakaļ kaķēnam, un Mākoņpūka palēcies saķēra tās zobos.

– Ļoti labi! – Ugunssirds bija iespaidots. Viņš ar vienu ķepu pacēla kumšķi augstu gaisā un aizsvieda to pāri klajumam.

Mākoņpūka pa galvu pa kaklu aizbrāzās turp un saķēra sūnas. Viņš apvēlās uz muguras un sāka mētāt vīkšķi ar priekšķepām un kašāt ar pakaļķepām. Sūnas aizvēlās pie mazuļu migas. Mākoņpūka uzlēca kājās un metās vīkšķim pakaļ, tad truša attālumā pieplaka pie zemes, pacēlis gaisā pēcpusi.

Ugunssirds skatījās, kā mazulis gatavojas uzbrukumam. Piepeši runča kažoks iekņudējās – aiz mazuļu migas parādījās gara, tumša priekšķepa, kas pasniedzās pēc sūnu kumšķa.

– Mākoņpūka, – Ugunssirds sauca, – pagaidi! – Prātā vēl spilgti turējās domas par klaiņojošiem kaķiem.

Kaķēns piecēlās sēdus un izbrīnīts paskatījās apkārt.

Viņam aiz muguras iznira Tīģernags, turēdams zobos sūnu vīkšķi. Viņš nometa to pie viņa pūkainajām, baltajām ķepiņām. – Piesargies, – svītrainais karotājs ieņurdējās. – Negribētos pazaudēt tik vērtīgu mantiņu. – Runājot Tīģernags pāri baltajai galviņai cieši raudzījās uz Ugunssirdi.

Rudais runcis nodrebēja. Ko Tīģernags ar to gribēja teikt? Viņš it kā runāja par sūnām, bet vai īstenībā nedomāja, ka mantiņa ir Mākoņpūka? Prātā pazibēja Ogļuķepa – ievainots spalvu kamoliņš Pērkontakas malā. Vai arī viņa būtu Ugunssirds pazaudēta mantiņa? Runča sirdī iezagās saltas šausmas, viņam jau atkal domājot, ka mācekles nelaimē kaut kādā veidā ir vainojams Pērkona klana barvedes palīgs.

25. NODAĻA

– Mākoņpūka!

Ugunssirds izdzirdēja no mazuļu migas atskanam Svītrusejas balsi. Tīģernags pagriezās un aizrikšoja. Mākoņpūka vēl pēdējo reizi paspēra sūnu kumšķi un aizsteidzās uz mazuļu migas ieeju. – Atā, Ugunssirds! – viņš vēl noņaudēja, pirms nozuda tur iekšā.

Runcis paraudzījās debesīs. Bija jau gandrīz saulesvidus; laiks piebiedroties patruļai. Viņš jutās izsalcis, bet nekāds medījums vēl nebija sanests. Varbūt patrulēšanas laikā izdosies kaut ko salūkot. Ugunssirds aizsteidzās pāri klajumam un ārā pa irbuleņu tuneli; zem ķepām nokraukstēja sasalušas lapas.

Nogāzes pakājē viņu jau gaidīja Smilšuķepa un Peļāda. Ugunssirds sveicinot pacēla asti, negaidīti juzdamies priecīgs redzēt Smilšuķepu.

– Sveiks! – kaķene ieņaudējās. Peļāda pamāja ar galvu.

No irbuleņu tuneļa izlīda Sniegputenis. – Vai rīta patruļa jau atgriezusies?

– Vēl nav manīti, – Peļāda atsaucās, taču tajā pašā brīdī Ugunssirds izdzirdēja augstāk nočabam pamežu. No krūmiem iznāca Pūpolvilna, Vējasolis, Tumšsvēdra un Zemesķepa.

– Mēs apstaigājām visu Upes klana robežu, – Pūpolvilna ziņoja. – Pagaidām nevienu mednieku grupu nemanījām. Pēcpusdienā Zvaigžņuzilgmes patruļa pārbaudīs robežu vēlreiz.

– Labi, – Sniegputenis sacīja. – Mēs apskatīsim Ēnas klana robežu.

– Cerams, viņi būs tikpat saprātīgi kā Upes klans un turēsies pa gabalu, – noņaudēja Tumšsvēdra. – Pēc pērnās nakts viņiem būtu jāzina, ka mēs meklēsim.

– Cerams, – Sniegputenis noņurdēja un pagriezās pret savu patruļu. – Vai esat gatavi? – Ugunssirds pamāja ar galvu. Sniegputenis novicināja astes galu un metās papardēs.

Ugunssirds sekoja Peļādai un Sniegputenim. Viņi strauji iznāca no gravas. Smilšuķepa mina rudajam runcim uz papēžiem – raušoties augšup pa klintsbluķiem, viņš juta tās silto elpu.

Kaķi vēl nebija tikuši līdz Čūsku klintīm, kad Ugunssirds saoda pazīstamu ļaunu vēstošu dvaku. Viņš jau gribēja brīdināt pārējos, bet Peļāda pasteidzās pirmā: – Ēnas klans!

Četrotne apstājās, lai ievilktu nāsīs skāņo smaku.

– Nespēju noticēt, ka viņi jau atkal ir te! – Smilšuķepa nomurmināja. Ugunssirds ievēroja, ka viņai uz muguras notrīs spalva.

– Smaka ir svaiga. – Sniegputeņa acis zvēroja dusmās. – Biju cerējis, ka Naktszvaigzne gādās par to, lai viņa klans atgūtu godu. Bet laikam jau saltās brāzmas, kas vējo aiz Pērkontakas, ienes aukstumu ikkatra kaķa sirdī.

Ugunssirds aizgriezās un sāka spraukties cauri biezai paparžu audzei. Viņš parīvēja zobus pret lapām, lai sajustu aromātu, kas bija pieķēries pie tām. Tas nudien bija Ēnas klana smārds. Pazīstama smaka. Ļoti pazīstama. Runcis saminstinājās. Tā oda kāds jau sastapts Ēnas klana karotājs. Tikai kurš?

Ugunssirds spraucās tālāk, cerēdams, ka vēl kāda kaķa smaka palīdzēs atsvaidzināt atmiņu. Viņš saoda vēl kaut ko un paraudzījās lejup. Zemē starp paparžu kātiem gulēja kaudzīte truša kaulu. Klana kaķi parasti apraka sava medījuma kaulus, tā izrādot cieņu dzīvībai, ko bija laupījuši. Piepeši apjautis, ko tas varētu nozīmēt, rudais runcis sakampa dažus kaulus un līkumiem devās ārā no biežņas, kur nometa tos Sniegputenim pie ķepām.

Karotājs pārskaities aplūkoja pierādījumus. – Truša kauli? Kaķi, kas tos atstāja, gribēja, lai mēs zinām, ka viņi ir medījuši mūsu teritorijā! Tas nekavējoties jāpasaka Zvaigžņuzilgmei.

– Vai viņa dosies uzbrukumā Ēnas klanam? – Ugunssirds jautāja. Viņš vēl nekad nebija redzējis Sniegputeni tik saniknotu.

– Vajadzētu gan! – lielais, baltais cīnītājs šņāca. – Ja varēšu, es pats vadīšu uzbrucējus. Naktszvaigzne ir nodevis mūsu uzticēšanos, un Zvaigznes klans zina, ka viņš jāsoda.

– Zvaigžņuzilgme! – Sniegputenis nometa truša kaulus apmetnes klajuma vidū.

– Barvede jau ir devusies patruļā, – paziņoja Tīģernags, iznācis ārā no paēnas.

No savām migām izsteidzās Pusaste un Sarmāda, lai uzzinātu, kas atgadījies.

Sniegputenis, vēl aizvien pārskaities, vērās uz Tīģernagu. – Paskaties uz šiem te! – viņš spīvi uzsauca.

Tīģernagam nebija jāsaka, ko tādi kauli nozīmē; to smārds jau pavēstīja visu, kas vajadzīgs. Runča acis iegailējās dusmās.

Ugunssirds no mežmalas vēroja abus cīnītājus. Kauli neapšaubāmi vēstīja ļaunu, taču viņā pašā to atrašana bija radījusi jautājumus, nevis dusmas. Bija aizritējuši nieka trīs mēneši, kopš Ēnas klans ar Pērkona klana palīdzību bija padzinis savu cietsirdīgo barvedi. Kā gan šis klans varētu būt gatavs riskēt uzsākt karu ar Pērkona klanu?

Tīģernagu acīmredzot tādas šaubas nemāca. Viņš jau sauca Tumšsvēdru un Vējasoli. – Mums piebiedrosies arī Pūpolvilna un Peļāda! – viņš paziņoja. – Uzmeklēsim Ēnas klana patruļu un sadosim viņiem kārtīgu sutu, lai turpmāk atceras, ka jāturas pa gabalu no mūsu teritorijas!

Sniegputenis māja ar galvu.

– Vai arī es drīkstu iet? – ieņaudējās Smilšuķepa. Kaķe visu laiku bija satraukti soļojusi šurpu turpu Sniegputenim aiz muguras. Nu viņa apstājās un zalgojošām acīm raudzījās uz cīnītāju.

– Šoreiz ne, – Sniegputenis māceklei atbildēja.

Kaķenes sejā pavīdēja bezspēcīgas dusmas. – Un Ugunssirds? – viņa ieņaudējās. – Viņš atrada kaulus!

Tīģernags samiedza acis; viņa spalva bija kupli uzbozusies. – Ugunssirds var palikt tepat un izstāstīt visu Zvaigžņuzilgmei, kad barvede atgriezīsies, – runcis nicīgi nošņācās.

– Jūs iesiet pirms viņas pārnākšanas? – Ugunssirds pabrīnījās.

– Protams, – Tīģernags noskaldīja. – Tas jānokārto tūlīt pat! – Runcis pagriezās pret Sniegputeni un pavicināja asti. Ugunssirds noraudzījās, kā abi karotāji izjoņo no apmetnes, Tumšsvēdram, Pūpolvilnai, Vējasolim un Peļādai minot uz papēžiem. Runcis dzirdēja, kā kaķu ķepas nodun uz sasalušās zemes, tiem brāžoties uz nogāzi.

Piepeši Ugunssirds apjauta, cik tukša nu ir apmetne. Kad Sarmāda un Pusaste panācās uz priekšu un sāka apostīt kaulus, viņš ieņaudējās: – Kas aizgāja kopā ar Zvaigžņuzilgmi?

Sarmāda pacēla galvu. – Pelēksvēdra, Garaste un Ašķepa.

Ugunssirds kažoku sabužināja salts vējš. Runcis cerēja, ka drebuļi viņam pārskrien tikai no tā. Šobrīd viņš apmetnē bija vienīgais karotājs. – Paskaties mācekļu migā, vai tur ir Zemesķepa, – viņš uzrunāja Smilšuķepu.

Kaķene pamāja ar galvu, aizrikšoja pāri klajumam un iebāza galvu migā. – Tepat vien ir! – viņa uzsauca, izlīdusi atkal laukā. – Viņš guļ. Tur ir arī Mālķepa.

No savas migas izlīda Dzeltzobe; vecā kaķe pacēla galvu, un Ugunssirds mazliet nomierinājās, ieraudzījis pazīstamo dziednieces stāvu. Viņš samiedza acis, grasīdamies ar viņu sasveicināties, taču, kad Dzeltzobe ievilka nāsīs gaisu, dziedniekkaķes skatiens bailēs apmācās. Viņa gausiem, stīviem soļiem piesteberēja pie truša kauliem un rūpīgi tos apostīja.

Ugunssirds viņu vēroja, prātodams, kāpēc gan kauli dziednieci tā ieinteresējuši.

Visbeidzot kaķe pacēla galvu un ieskatījās runcim acīs. – Zvaigžņulauska! – viņa iesēcās, no šausmām aizsmakusi.

– Zvaigžņulauska? – Ugunssirds atkārtoja. Tad viņš saprata. Tāpēc jau smaka paparžu audzē šķita tik pazīstama. Tā bija Zvaigžņulauskas smaka. – Vai esi pārliecināta? – viņš žigli ieņaudējās. – Tīģernags jau dodas uz Ēnas klana teritoriju.

– Ēnas klans te nav vainojams! – Dzeltzobe iesaucās. – Tas ir Zvaigžņulauska un viņa draugi. Es biju Ēnas klana dziedniekkaķe. Es biju klāt viņu piedzimšanas brīdī. Viņu smakas pazīstu tikpat labi kā pati savējo. – Vecā kaķene pieklusa. – Tev jāatrod un jāaptur Tīģernags. Uzbrukums Ēnas klanam būs briesmīga kļūda!

Ugunssirds ausīs iešalcās asinis; galva sagriezās. Ko lai dara? – Bet es esmu vienīgais apmetnē palikušais cīnītājs! – viņš klusi ieņaudējās. – Ja nu Zvaigžņulauska jums uzbrūk manā prombūtnē? Tā jau ir noticis. Varbūt tie kauli bija slazds, lai mēs atstātu apmetni neaizsargātu.

– Tev ir jāpasaka Tīģernagam, iekams viņš... – Dzeltzobe lūdzās, taču Ugunssirds papurināja galvu.

– Es nevaru atstāt jūs vienus.

– Tad iešu es! – kaķe iešņācās.

– Nē! Es! – iejaucās Smilšuķepa.

Ugunssirds raudzījās te uz vienu, te otru kaķeni. Nedrīkstēja sūtīt nevienu no viņām – abu spēks un pieredze būs vajadzīgi te, lai aizstāvētu klanu. Bet Dzeltzobei bija taisnība – nedrīkstēja arī izliet nevainīgu kaķu asinis. Iebrucējs bija Zvaigžņulauska – Pērkona klanam un Ēnas klanam nebija iemesla naidam. Jāsūta kāds cits. Runcis aizvēra acis un saspringti domāja. Pēc mirkļa atbilde bija rokā. – Mālķepa! – Ugunssirds izsauca mācekļa vārdu, plati atvērdams acis.

Jaunais kaķis izlīda no migas un pāri klajumam tuvojās rudajam runcim. – Kas noticis? – viņš jautāja, miegaini mirkšķinādams plakstus.

– Man tev ir steidzams uzdevums, – Ugunssirds sacīja.

Mālķepa noskurinājās un izslējās staltāk. – Jā, Ugunssirds, – viņš ieņaudējās.

– Tev ir jāuzmeklē Tīģernags. Viņš aizveda karotāju grupu uzbrukumā Ēnas klanam. Apturi viņu un pasaki, ka tas, kurš iebruka mūsu teritorijā, bija Zvaigžņulauska! – Mālķepas acis izbīlī iepletās, taču Ugunssirds turpināja: – Var gadīties, ka tev būs jāšķērso Pērkontaka. Zinu, ka neesi apmācīts... – Prātā pazibēja aina ar Ogļuķepas sadragāto ķermenīti, bet runcis to aizgainīja. Viņš dziļi ielūkojās Mālķepam acīs. – Tev ir jāatrod Tīģernags, – viņš atkārtoja, – citādi velti izcelsies klanu karš!

Mālķepa pamāja ar galvu; viņš skatījās rāmi un mērķtiecīgi. – Es viņu atradīšu, – svītrainis apsolīja.

– Lai Zvaigznes klans tevi sargā! – Ugunssirds nomurmināja, pasniegdamies uz priekšu un ar degunu pieskardamies Mālķepas sānam.

Māceklis pagriezās un lēkšiem devās cauri irbuleņu tunelim. Ugunssirds noraudzījās, kā viņš pazūd, un centās saglabāt mieru. Ogļuķepa... Pērkontaka... ainas tā vien šaudījās acu priekšā. Runcis papurināja galvu, lai domas noskaidrotos. Tagad nebija vaļas raizēties. Ja Zvaigžņulauska atradās Pērkona klana teritorijā, apmetnei bija jāsagatavojas uzbrukumam.

– Kas notiek? – No mācekļu migas bija iznācis Zemesķepa. Ugunssirds uzmeta viņam skatienu, aizskrēja uz klajuma galu un uzrausās uz Dižakmens. Klajums zem trīcošajām ķepām šķita palicis tālu lejā. Rudais karotājs norija siekalas un sāka parasto barveža saucienu: – Lai visi kaķi, kas ir gana veci, lai... – Taču tas aizņēma pārāk daudz laika. – Apmetne ir briesmās! Tūlīt pat nāciet šurp! – viņš steigšus iekaucās.

Veckaķi un mātītes ar kaķēniem žigli izlīda no migām; visi samulsa, ieraudzījuši uz Dižakmens Ugunssirdi. No paparžu tuneļa izkliboja Ogļuķepa un drošām, spožām acīm pavērās augšup uz rudo runci. Viņu ieraugot, Ugunssirdij piepeši vairs nešķita, ka visa apmetne zvārojas.

– Kas noticis? – noprasīja Pērkona klana vecākā kaķe Vienacs. – Ko tu tur augšā dari?

Ugunssirds nevilcinājās. – Zvaigžņulauska ir atgriezies. Šajā pašā brīdī viņš, iespējams, atrodas Pērkona klana teritorijā. Visi pārējie karotāji ir atstājuši apmetni. Ja Zvaigžņulauska uzbruks, mums jābūt gataviem. Kaķēni un veckaķi paliks mazuļu migā. Pārējiem jābūt gataviem cīņai...

Runča runu pārtrauca draudīgs kauciens pie ieejas apmetnē. Klajumā iesoļoja kalsns, tumšbrūni svītrots runcis ar salēkšķējušu kažoku un saplosītām ausīm. Uzboztā aste vidū bija aizlūzusi kā zars.

– Zvaigžņulauska! – Ugunssirds izdvesa, instinktīvi izlaizdams nagus; viņa spalva saslējās stāvus.

Aiz sava barveža nāca četri kārni cīnītāji; acis gailēja naidā.

– Tātad tu esi vienīgais atlikušais karotājs! – Zvaigžņulauska iešņācās, atžņiebis lūpas ņurdienā. – Viss būs vēl vienkāršāk, nekā biju domājis!

26. NODAĻA

Dzeltzobe, Zemesķepa un Smilšuķepa strauji metās uz priekšu, izveidojot aizsardzības ierindu, un aiz tās sastājās mātītes. Ugunssirds pamanīja, ka Ogļuķepa klibojot tuvojas pārējiem, bet Zemesķepa nikni uzsprauslāja sīkajai, tumšpelēkajai kaķenītei, un tā pieglaustām ausīm neveikli vilkās prom, atpakaļ uz Dzeltzobes migu.

Veckaķi paķēra kaķēnus, sadzina tos mazuļu migā un paši iespraucās pakaļ. Svītruseja sagrāba zobos Mākoņpūku un kā pēdējo iestūma patvērumā. Viņa sāka ar ķepām raut kazenājus, nelikdamās ne zinis par ērkšķiem, un aizsedza ieeju, pirms pievienojās klana biedriem klajumā.

Ugunssirds nolēca no Dižakmens un piesteidzās pie Dzeltzobes. Uzmetis kūkumu, viņš uzšņāca Zvaigžņulauskam: – Kad pēdējoreiz cīnījāmies, tu zaudēji, un tu zaudēsi atkal!

– Nekā nebija! – tas cirta pretī. – Tu man varbūt atņēmi klanu, bet dzīvību neatņemsi – man dzīvību ir vairāk nekā tev!

– Viena Pērkona klana dzīvība ir desmit tavējo vērta! – Ugunssirds ieņurdējās. Viņš izgrūda kaujas saucienu, un klajumā uzliesmoja cīņa.

Ugunssirds metās tieši virsū Zvaigžņulauskam un sagrāba tumšbrūni svītroto runci nagos. Dzīve izraidījumā nebija nākusi izbijušajam barvedim par labu – zem blusu saēstā kažoka Ugunssirds sajuta izspiedušās pretinieka ribas. Taču Zvaigžņulauska joprojām bija spēcīgs. Viņš apsviedās un iecirta zobus rudā runča pakaļkājā. Ugunssirds dusmās iekaucās, iešņācās, taču Zvaigžņulausku neatlaida. Tas kārpījās uz priekšu, ar ķepām skrāpēdams sasalušo zemi. Ugunssirds juta, kā nagi izvago ienaidnieka sānus, pluskainajam cīnītājam izraujoties brīvībā. Viņš metās tam pakaļ, taču tobrīd pakaļkāju saķēra citi nagi, un Ugunssirds pār plecu paraudzījās uz uzbrucēju. Pretī samiegtām, izsmējīgām acīm glūnēja Nagainis.

Ugunssirds neticīgi skatījās. Viņš nebija domājis, ka vēl kādreiz ieraudzīs šo kaķi. Runcis uzreiz aizmirsa par Zvaigžņulausku. Tieši Nagainis pirms sešiem mēnešiem bija nogalinājis Plankumlapu; viņš bija aukstasinīgi nogalinājis Pērkona klana dziedniekkaķi, lai Zvaigžņulauska tikām varētu nozagt Sarmādas kaķēnus. Ausīs iešalcās dusmas. Ugunssirds pagriezās un klupa virsū kārnajam, brūnajam runcim, ar acs kaktiņu it kā manīdams pazibam lāsumotu kažoku un ar aukslējām juzdams uzvēdījam Plankumlapas maigo smaržu. Viņš juta sev blakus kaķes garu – viņa bija nākusi palīgā atriebt savu nāvi.

Tik tikko sajuzdams sāpes, runcis izrāvās no Nagaiņa tvēriena un metās tam virsū. Ienaidnieks pacēlās pakaļkājās un vēcināja platās priekšķepas. Ugunssirdi aiz auss ķēra asi nagi. Sāpes sagrāba augumu kā uguns, un viņš sagrīļojās. Nagainis vienā mirklī piespieda pretinieku pie zemes un iecirta zobus viņa skaustā.

Ugunssirds nāves mokās iekaucās: – Palīdzi, Plankumlapa! Es nespēju!

Piepeši Nagaiņa svars viņu vairs nespieda. Ugunssirds pielēca ķepās un apsviedās otrādi. Pelēksvēdra! Pelēkais karotājs nekustīgi stāvēja; viņa acīs plaiksnīja šausmas. Nagaiņa ķermenis ļengani karājās viņam zobos un, kad pelēcis atvēra muti, nokrita zemē miris.

Rudais runcis spēra soli uz priekšu. – Viņš nogalināja Plankumlapu, Pelēksvēdra! – Tagad nebija īstais brīdis nožēlot. – Vai Zvaigžņuzilgme ir kopā ar tevi? – viņš steigšus jautāja.

Draugs papurināja galvu. – Viņa mani atsūtīja atpakaļ pēc Tīģernaga, – Pelēksvēdra atbildēja. – Mēs atradām kaulus. Zvaigžņuzilgme atpazina Zvaigžņulauskas smaku un uzminēja, ka viņš ir klaiņojošo kaķu barvedis.

Netālu atskanēja šņāciens, un Ugunssirdij uzklupa divi kaķi. Viņš atsprāga malā. Tur Sarmāda plēsās ar vienu no uzbrucējiem; mātīte cīnījās ar visīstāko Zvaigznes klana karotājas sparu. Šie bija tie paši kaķi, kas bija nozaguši viņas mazuļus. Kaķene kāvās naidā zalgojošām acīm. Ugunssirds neiejaucās – Sarmādai viņa palīdzību nevajadzēja. Jau pēc mirkļa klaiņojošais karotājs kaukdams aizbrāzās prom paparžu audzē, kas iejoza apmetni.

Sarmāda metās viņam pakaļ, taču Ugunssirds viņu pasauca. – Tu viņu jau gana saplēsi, lai šis tevi atcerētos! – Mātīte spēji apstājās pie robežas un pagriezās; viņas sāni smagi cilājās, un baltais kažoks bija notraipīts ar pretinieka asinīm.

Vēl viens uzbrucējs gaudodams aizjoņoja garām Ugunssirdij uz apmetnes sienas pusi. Zemesķepa auļoja tam pakaļ un paguva nejauki iekost pluskainajam runcim, pirms tam palaimējās izglābties. Ir palicis tikai Zvaigžņulauska un vēl viens karotājs, Ugunssirds domāja.

Smilšuķepa bija piespiedusi iebrucēju pie zemes. Runcis nekustīgi gulēja. Uzmanies! Ugunssirds atminējās savu iecienīto viltību – ļaut ienaidniekam domāt, ka tas ir uzvarējis. Taču Smilšuķepu vis nevarēja piemānīt. Kad karotājs pielēca ķepās, viņa jau bija gatava un piezemējusies sagrāba pretinieku nagos, nosvieda uz muguras un sāka apstrādāt tā vēderu ar pakaļkājām. Tikai tad, kad runcis iepīkstējās kā kaķēns, Smilšuķepa palaida to vaļā. Klaidonis vaimanādams aizlēkšoja uz apmetnes izejas pusi.

Mirkli valdīja savāds klusums. Pērkona klana kaķi klusi stāvēja un raudzījās uz asinīm un spalvām piešķiesto klajumu. Tā vidū gulēja Nagaiņa līķis.

Kur palicis Zvaigžņulauska? Ugunssirds izbijies griezās ap savu asi, nopētīdams visu apmetni. Vai viņš varētu būt ielauzies mazuļu migā? Runcis jau dzīrās mesties uz kazenāju biezokni, kad no Dzeltzobes migas atskanēja nejauks brēciens. Ugunssirds joņoja uz paparžu tuneli. Ogļuķepa! Viņš iesteidzās tajā, gaidīdams ļaunāko, taču ieraudzīja tikai Zvaigžņulausku, kurš kņūpus čurnēja zemē. Tam blakus stāvēja vecā dziedniece.

Zvaigžņulauskas acis bija aizvērtas un asiņainas. Ugunssirds redzēja, kā runča sāni paceļas un tad sastingst. Dziļais miers, kas apņēma karotāja ķermeni, vēstīja, ka Zvaigžņulauska ir zaudējis dzīvību.

Dzeltzobes izlaistie nagi sarkani spīguļoja. Kaķes seja bija saviebta un acis – nespodras.

Piepeši Zvaigžņulauska spēji ierāva gaisu un atsāka elpot. Ugunssirds gaidīja, ka Dzeltzobe metīsies tam virsū ar vēl vienu nāvējošu kodienu, taču viņa vilcinājās. Zvaigžņulauska necēlās.

Ugunssirds piesteidzās pie dziednieces. – Vai šī ir viņa pēdējā dzīvība? Piebeidz viņu, – runcis mudināja. – Viņš nogalināja savu tēvu, padzina tevi no klana un mēģināja nogalināt!

– Tā nav viņa pēdējā dzīvība, – kaķe sēca, – bet, pat ja tā būtu, es nespētu viņu nogalināt.

– Kāpēc ne? Zvaigznes klans tevi par to tikai godinātu. – Ugunssirds nespēja ticēt tam, ko dzirdēja. Jau Zvaigžņulauskas vārds vien allaž bija licis vecajai kaķenei sabozties dusmās.

Dzeltzobe atrāva skatienu no Zvaigžņulauskas un paraudzījās uz Ugunssirdi. Kaķes acis apmācās sāpēs un skumjās, un viņa nomurmināja: – Viņš ir mans dēls.

Rudajam runcim šķita, it kā zem ķepām būtu izrauts pamats. – Bet dziedniekkaķiem nevar būt bērnu, – viņam paspruka.

– Zinu, – Dzeltzobe atbildēja. – Nebiju domājusi dzemdēt mazuļus. Taču tad es iemīlējos Zvaigžņupluskā. – Balsī smagi jautās sēras. Piepeši Ugunssirds atmiņā atausa kauja, kurā Zvaigžņulausku padzina no Ēnas klana apmetnes. Pirms bēgšanas cietsirdīgais barvedis bija pateicis Dzeltzobei, ka nogalinājis savu tēvu. Dzeltzobe toreiz bija dziļi satriekta, un tagad Ugunssirds saprata, kāpēc.

– Metienā bija trīs kaķēni, – dziedniece turpināja, – taču izdzīvoja tikai Zvaigžņulauska. Es viņu iedevu kādai Ēnas klana mātītei, lai viņa to uzaudzina kā pašas bērnu. Man šķita, ka divu mazuļu zaudējums ir Zvaigznes klana sods par to, ka pārkāpu karotāju kodeksu. Taču es kļūdījos. Mans sods nebija tāds, ka divi kaķēni nomira. Mans sods bija tāds, ka šis te izdzīvoja! – Dzeltzobe ar riebumu paskatījās uz Zvaigžņulauskas asiņojošo ķermeni. – Un nu es nespēju viņu nogalināt. Man jāsamierinās ar savu likteni – tādu, kādu man ir atvēlējis Zvaigznes klans.

Dzeltzobe sagrīļojās, un Ugunssirds jau domāja, ka kaķe saļims. Viņš piespiedās viņai pie sāna, lai atbalstītu, un čukstus jautāja: – Vai Zvaigžņulauska zina, ka tu esi viņa māte?

Dzeltzobe papurināja galvu.

Zvaigžņulauska sāka žēli vaimanāt. – Es neredzu! – Ugunssirds šausmās aptvēra, ka klaidoņa acis ir neglābjami saskrāpētas.

Ugunssirds piesardzīgi tuvojās nekustīgi gulošajam runcim. Viņš piebikstīja tam ar priekšķepu, un Zvaigžņulauska atkal ievaidējās. – Nenogaliniet mani, – viņš ņerkstēja. Rudais runcis atkāpās; redzot karotāja izbīli, viņam pār muguru pārskrēja pretīguma tirpas.

Dziedniekkaķe dziļi ievilka elpu. – Es par viņu parūpēšos. – Piegājusi pie ievainotā dēla, viņa sagrāba to aiz čupra un aizvilka līdz guļvietai, kur agrāk bija gulējis Marmorvilna.

Ugunssirds ļāva kaķei iet. Viņš gribēja pārliecināties, ka Ogļuķepai nekas nekaiš. Šķeltajā klintī, kur Dzeltzobe gulēja, viņš pamanīja kustamies tumšu apveidu. – Ogļuķepa? – runcis uzsauca.

Kaķenīte pabāza galvu ārā no spraugas.

– Vai viss kārtībā? – Ugunssirds apvaicājās.

– Vai klaidoņi ir prom? – Ogļuķepa čukstus jautāja.

– Jā, te vēl ir tikai Zvaigžņulauska. Viņš ir smagi ievainots. Dzeltzobe viņu apkopj. – Runcis gaidīja, ka Ogļuķepa būs šokēta, taču viņa tikai lēni pakratīja galvu un nekustīgi raudzījās uz zemi.

– Vai viss kārtībā? – rudais runcis vēlreiz jautāja.

– Man būtu vajadzējis cīnīties kopā ar jums. – Ogļuķepas balss bija piesmakusi aiz kauna.

– Tu būtu gājusi bojā!

– Zemesķepa teica to pašu. Viņš lika man iet paslēpties kopā ar mazuļiem. – Kaķenītes acīs plaiksnīja izmisums. – Bet man nebūtu bijis iebildumu, ja mani nogalinātu. Kāds gan no manis tagad ir labums? Es klanam esmu tikai par nastu.

Rudajam runcim sirdī asi kā ērkšķis iedūrās žēlums. Viņš meklēja mierinājuma vārdus, taču, iekams paguva atvērt muti, paparžu audzē atskanēja Dzeltzobes čerkstošā balss.

– Ogļuķepa! – kaķene sauca. – Ātri sadabū man zirnekļa tīklus! – Melnīte nekavējoties devās uz plaisu klintī; pēc mirkļa viņa atgriezās ar tīmekļu vērpeti ap ķepu. Cik žigli vien spēdama, Ogļuķepa aizklumburoja līdz Dzeltzobei un iestūma zirnekļa tīklus migā.

– Un tagad atnes tauksakni, – dziedniece izrīkoja.

Ogļuķepa atkal aizkliboja līdz pārplēstajai klintij, un Ugunssirds pagriezās uz iešanu. Te viņš vairs neko nevarēja līdzēt. Bija jānoskaidro, kā klājas citiem klana kaķiem.

Apmetnes klajumā neviens gandrīz nebija izkustējies no vietas. Ugunssirds devās tieši pie Zemesķepas un ieņaudējās: – Dzeltzobe apkopj Zvaigžņulauskas ievainojumus. Ogļuķepa viņai palīdz. – Māceklis neticīgi noelsās, bet runcis par to nelikās ne zinis. – Ej un sargā viņu! – Zemesķepa aizskrēja uz tuneli un nozuda tajā.

Ugunssirds piegāja pie Pelēksvēdras. Draugs vēl aizvien raudzījās uz Nagaiņa līķi. – Tu man izglābi dzīvību, – rudais runcis nomurmināja. – Paldies tev!

Pelēksvēdra paskatījās uz viņu. – Es par tevi atdotu savu dzīvību, – viņš vienkārši atbildēja.

Ugunssirds aizžņaugtu rīkli noraudzījās, kā pelēcis pagriežas un aiziet. Varbūt viņu draudzībai tomēr nebija pienācis gals.

Domas iztraucēja ķepu dipoņa irbuleņu tunelī. Apmetnē iesteidzās Zvaigžņuzilgme, kurai pa pēdām sekoja Garaste un Ašķepa. Ieraudzījis klana barvedi, Ugunssirds juta, ka pleci no atvieglojuma sagumst. Kaķene platām acīm nopētīja asinīm piešķiesto klajumu, un beidzot viņas skatiens palika pie Nagaiņa. – Vai Zvaigžņulauska uzbruka? – viņa ieņaudējās.

Ugunssirds pamāja ar galvu.

– Vai viņš ir miris?

– Viņš ir pie Dzeltzobes, – runcis atbildēja, no pārguruma tik tikko spēdams parunāt. – Zvaigžņulauska ir ievainots – viņam ir saskrāpētas acis.

– Un pārējie klaidoņi?

– Mēs viņus padzinām.

– Vai kāds no mūsu klana ir nopietni ievainots? – Zvaigžņuzilgme noprasīja, vēlreiz pārlūkodama klajumu. Kaķi papurināja galvas. – Tas labi, – barvede nopriecājās. – Smilšuķepa, Ašķepa, iznesiet mirušo ārā no apmetnes un aprociet! Veckaķu klātbūtne nav vajadzīga. Klaidoņi nav pelnījuši, ka viņus godina ar Zvaigznes klana rituālu.

Ašķepa un Smilšuķepa ņēmās vilkt Nagaini uz tuneli.

– Vai veckaķi ir drošībā? – Zvaigžņuzilgme jautāja.

– Viņi ir mazuļu migā, – Ugunssirds sacīja. Tajā pašā brīdī kazeņu biezoknī kaut kas iečabējās, un ārā izlīda Pusaste; viņam sekoja pārējie veckaķi un mazuļi. Ugunssirds pamanīja, ka Mākoņpūka līksmā satraukumā kūleņiem vien veļas pāri klajumam pie Svītrusejas. Kaķene sasveicinājās, žigli viņu nolaizot, un sīkaliņš pagriezās, lai noskatītos, kā Nagaiņa līķis nozūd tunelī.

– Vai viņš ir miris? – Mākoņpūka tincināja. – Vai varu iet paskatīties?

– Kuš! – Svītruseja viņu čukstus apsauca, aplikdama ap kaķēnu asti.

– Kur ir Tīģernags? – Zvaigžņuzilgme gribēja zināt.

– Viņš devās uzbrukumā Ēnas klana patruļai, – Ugunssirds paskaidroja. – Mēs patruļā atradām kaulus. Tie oda pēc Ēnas klana, tāpēc Tīģernags nolēma uzbrukt. Kad Dzeltzobe saprata, ka tā ir Zvaigžņulauskas smaka, es sūtīju Mālķepu pie Tīģernaga.

– Mālķepu? – Zvaigžņuzilgme samiedza acis. – Tu viņu sūtīji, zinot, ka viņam varbūt būs jāšķērso Pērkontaka?

– Es biju vienīgais apmetnē palikušais karotājs. Nevienu citu es turp nevarēju sūtīt.

Barvede pamāja ar galvu; bažas viņas acīs nomainīja sapratne. – Vai tu negribēji atstāt apmetni neaizsargātu? – viņa ieņaudējās. – Tu rīkojies pareizi, Ugunssirds. Man šķiet, Zvaigžņulauska cerēja aizvilināt no apmetnes visus cīnītājus. Arī mēs atradām kaulus.

– Pelēksvēdra man to teica. – Ugunssirds paraudzījās apkārt pēc drauga, taču pelēkais runcis bija nozudis.

– Kad Dzeltzobe būs beigusi apkopt Zvaigžņulausku, atsūti viņu pie manis, – Zvaigžņuzilgme sacīja. Viņa saslēja ausis, izdzirdot ķepu dipoņu irbuleņu tunelī. Apmetnē iejoņoja Tīģernags, kuram sekoja Sniegputenis un pārējie, kas bija devušies karagājienā. Ugunssirds staipīja kaklu, lai paskatītos viņiem garām, līdz pašā aizmugurē ieraudzīja Mālķepu. Jaunais māceklis izskatījās pārguris, taču citādi sveiks un vesels. Rudais runcis atvieglojumā klusi nopūtās.

– Vai Mālķepa jūs panāca, iekams atradāt patruļu? – Zvaigžņuzilgme jautāja, piegājusi pie sava palīga.

– Mēs pat nebijām iegājuši viņu teritorijā, – Tīģernags atbildēja. – Tieši grasījāmies šķērsot Pērkontaku. – Viņš samiedza acis. – Vai tur ārā apraka Nagaini?

Zvaigžņuzilgme apstiprinoši pamāja.

– Tātad Mālķepam bija taisnība, – barvedes palīgs ieņaudējās. – Zvaigžņulauska plānoja uzbrukt apmetnei. Vai viņš arī ir pagalam?

– Nē. Dzeltzobe apkopj viņa ievainojumus.

– Nevar būt! – iesaucās Peļāda, saskatīdamās ar blakus stāvošo Vējasoli.

Tīģernaga seja satumsa. – Apkopj ievainojumus? – runcis ieņurdējās. – Mums viņu vajadzētu nogalināt, nevis izšķiest laiku, šo kopjot!

– To mēs apspriedīsim, kad būšu aprunājusies ar Dzeltzobi, – Zvaigžņuzilgme rāmi noņaudēja.

– Mēs varam aprunāties tagad, Zvaigžņuzilgme. – Dziedniekkaķe iztipināja klajumā pārgurumā nokārtu galvu.

– Vai tu atstāji Zvaigžņulausku vienu pašu? – Tīģernags ierūcās, dzintarainajām acīm ieziboties.

Dziedniece pacēla galvu un uzlūkoja tumšo karotāju. – Zvaigžņulausku sargā Zemesķepa. Un es viņam iedevu magoņu sēklas, tā ka viņš kādu brīdi gulēs. Zvaigžņulauska tagad ir akls, Tīģernag, un nekādā ziņā nemēģinās bēgt. Viņš nomirtu badā nedēļas laikā – ja vēl pirms tam nekļūtu par lapsas vai vārnu bara upuri.

– Nu, tad jau viss ir daudz vienkāršāk, – Tīģernags ņurdēja. – Mums nebūs jānogalina pašiem. Lai par viņu parūpējas mežs.

Dzeltzobe pagriezās pret Zvaigžņuzilgmi. – Mēs nedrīkstam ļaut viņam mirt, – kaķe ieņaudējās.

– Kāpēc ne?

Ugunssirds aizturētu elpu skatījās, kā barvedes acis šaudās no dziednieces pie palīga un atkal atpakaļ. Viņš prātoja, vai Dzeltzobe atzīsies, ka Zvaigžņulauska ir viņas dēls.

– Ja mēs tā darīsim, tad paši nebūsim labāki par viņu, – vecā kaķe rimti sacīja.

Tīģernags nikni šaudīja asti.

– Kā tu domā, Sniegputeni? – Zvaigžņuzilgme ieņaudējās, iekams palīgs paguva ko bilst.

– Rūpes par viņu mūsu klanam būs nasta, – baltais runcis domīgi noteica. – Taču Dzeltzobei taisnība: ja mēs viņu padzīsim mežā vai aukstasinīgi nogalināsim, Zvaigznes klans zinās, ka esam krituši tikpat zemu kā viņš.

Vienacs panācās uz priekšu. – Zvaigžņuzilgme, – viņa ieņaudējās savā čerkstošajā sirmgalves balsī. – Mēs jau agrāk esam turējuši gūstekņus pat vairākus mēnešus ilgi. To varam arī tagad. – Ugunssirds atminējās, ka arī Dzeltzobe pēc ierašanās apmetnē sākumā bija gūstekne. Viņš gaidīja, ka dziedniece par to atgādinās, taču tā neko neteica.

– Tātad tu patiešām apsver iespēju paturēt to klaidoni mūsu apmetnē? – Tīģernaga acis iegailējās dusmās, metot izaicinājumu barvedei. Ugunssirds piepeši sajuta dūrienu sirdī – viņš gribot negribot atbalstīja tumšo cīnītāju. Runcim derdzās doma par Zvaigžņulauskas nogalināšanu, jo viņš labāk nekā jebkurš cits zināja, ko tas nozīmētu Dzeltzobei; taču Zvaigžņulauska bija bīstams ienaidnieks, kaut arī viņam bija laupīta acu gaisma. Ienaidnieka paturēšana apmetnē nozīmētu grūtības un briesmas visiem klana locekļiem.

– Vai viņš patiešām ir akls? – Zvaigžņuzilgme jautāja dziedniekkaķei.

– Jā, ir.

– Vai viņam ir citi ievainojumi?

Šoreiz atbildēja Ugunssirds. – Es Zvaigžņulausku diezgan pamatīgi saskrāpēju, – viņš atzinās. Runcis paskatījās uz Dzeltzobi un jutās atvieglots, redzot, ka vecā kaķe tik tikko jaušami pamāj ar galvu, lai Ugunssirds zinātu, ka viņam piedots.

– Cik ilgi brūces dzīs? – barvede gribēja zināt.

– Apmēram mēnesi, – Dzeltzobe atbildēja.

– Tādā gadījumā tu vari par viņu rūpēties. Pēc tam mēs vēlreiz apspriedīsim viņa nākotni. Un turpmāk viņu sauks par Asteslausku, nevis Zvaigžņulausku. Mēs nevaram atņemt Zvaigznes klana dāvātās dzīvības, taču šis kaķis vairs nav klana barvedis. – Zvaigžņuzilgme jautājoši uzlūkoja Tīģernagu. Runča aste notrīsēja, taču viņš neko neteica.

– Izlemts, – Zvaigžņuzilgme noņaudējās. – Asteslauska paliks.

27. NODAĻA

Ugunssirds aizkliboja līdz nātru pudurim un sāka laizīt savas brūces. Pie Dzeltzobes viņš aizies vēlāk, kad tā būs pabeigusi apkopt citus kaķus.

Rietošās saules vārie stari meta pār klajumu garas ēnas. Garaste bija nomainījis Zemesķepu sarga postenī. Tīģernags un pārējie kaķi, kas bija gājuši uzbrukumā, bija devušies medībās. Ugunssirdij iekurkstējās vēders. Izdzirdis soļus, viņš pacēla galvu, bet nācēji bija tikai Smilšuķepa un Ašķepa, kuri atgriezās no Nagaiņa apbedīšanas.

Abi kaķi aiztecēja pie Zvaigžņuzilgmes – viņa kopā ar Sniegputeni sēdēja pie Dižakmens. Ugunssirds piecēlās ķepās un devās pie viņiem, ceļā ar astes vēzienu aicinādams līdzi arī Zemesķepu, kurš sēdēja pie celma, laizīdams skrambas. Māceklis uzmeta viņam šaubpilnu skatienu, bet tad gurdi piecēlās un sekoja.

– Mēs aprakām Nagaini, – ieņaudējās Smilšuķepa.

– Paldies! – barvede pateicās un uzlūkoja Ašķepu. – Tu vari iet. – Melnbaltais māceklis nolieca galvu un devās uz savu migu.

Ugunssirds vēlreiz deva zīmi Zemesķepam, lai nāk tuvāk. Svītrainais runcis samiedza acis, bet pierikšoja klāt un nostājās blakus Smilšuķepai.

– Zvaigžņuzilgme, – Ugunssirds vilcinādamies iesāka. – Zvaigžņulauskas uzbrukumā Smilšuķepa un Zemesķepa cīnījās kā īsti karotāji. Bez viņu spēka un drosmes mums būtu klājies daudz plānāk. – Zemesķepa iepleta acis, un Smilšuķepa raudzījās zemē.

Sniegputenis dobji iemurrājās. – Parasti tu nemaz neesi tik bikla, – viņš uzrunāja savu mācekli.

Smilšuķepa mulsi noraustīja ausis. – Klanu izglāba Ugunssirds, – viņa žigli sacīja. – Tieši viņš visus brīdināja. Tāpēc mēs bijām gatavi Zvaigžņulauskas uzbrukumam.

Nu bija Ugunssirds kārta kautrēties. Runcis jutās atvieglots, ka tobrīd apmetnē ierikšoja Tīģernags ar saviem pavadoņiem, nesot krietnu daudzumu medījuma.

Zvaigžņuzilgme pamāja Tīģernagam un pagriezās pret Zemesķepu un Smilšuķepu. – Es lepojos, ka Pērkona klanam ir tik lieliski cīnītāji, – kaķene ieņaudējās. – Jums abiem ir pienācis laiks iegūt karotāju vārdus. Vārdu došanas ceremonija notiks tūlīt, vēl saulrietā, un pēc tam mēs visi varēsim ieturēties.

Smilšuķepa un Zemesķepa priecīgi pārmija satrauktu skatienu. Ugunssirds izslēja zodu un iemurrājās. Zvaigžņuzilgme sasauca klanu, un rudais runcis nopriecājās vēl vairāk, redzot, ka no karotāju migas izlien Pelēksvēdra. Draugs tomēr nebija atstājis apmetni.

Klans sapulcējās mežmalā. Vienā pusē sasēda veckaķi un mātītes, mācekļi un kaķēni; Ugunssirds kopā ar karotājiem gaidīja otrā pusē. Viņš paraudzījās uz Mākoņpūku, kas sēdēja, piespiedies pie Svītrusejas. Mazuļa actiņas mirdzēja satraukumā, un Ugunssirds sajuta lepnumu: paša radinieks viņu redz sēžam kopā ar klana karotājiem. Vidū kopā ar Smilšuķepu un Zemesķepu stāvēja Zvaigžņuzilgme.

Pie apvāršņa rožaini vizēja pēdējā saules atblāzma. Klans klusējot gaidīja, līdz spīdeklis nozuda skatienam, un arvien tumšākajās debesīs iedzirkstījās zvaigznes.

Zvaigžņuzilgme paraudzījās uz augšu un uzlūkoja visspožāko Sudrabvilnas zvaigzni. – Es, Zvaigžņuzilgme, Pērkona klana barvede, lūdzu savus senčus karotājus uzlūkot šos divus mācekļus. Viņi ir centīgi mācījušies, lai saprastu jūsu kodeksu, un es viņus pašus ieceļu par karotājiem. – Kaķene paskatījās uz abiem jaunajiem kaķiem. – Smilšuķepa, Zemesķepa, – vai jūs apsolāt ievērot karotāju kodeksu un aizstāvēt un sargāt šo klanu pat tad, ja par to būtu jāatdod dzīvība?

Smilšuķepa starojošām acīm skatījās pretī. – Jā, – viņa atbildēja.

Zemesķepa skaidrā, klusā balsī piebalsoja: – Jā.

– Tad ar varu, ko man piešķīris Zvaigznes klans, dodu jums jūsu karotāju vārdus: Smilšuķepa, tevi no šī brīža pazīs kā Smilšuvētru. Zvaigznes klans godā tavu drosmi un spēku, un mēs laipni lūdzam tevi klanā kā pilntiesīgu karotāju. – Barvede spēra soli uz priekšu un ar purnu pieskārās mācekles noliektajai galvai.

Smilšuvētra godbijīgi nolaizīja Zvaigžņuzilgmes plecu un pagriezusies devās pie Sniegputeņa. Ugunssirds redzēja, kā kaķes acis lepni pazib uz skolotāju, viņai ieņemot jauno vietu tam blakus starp karotājiem.

Zvaigžņuzilgmes skatiens apstājās pie tumšbrūni svītrotā mācekļa. – Ar Zvaigznes klana varu es dodu jums jūsu karotāju vārdus: Zemesķepa, tevi no šī brīža pazīs kā Zemesvilnu. Zvaigznes klans godā tavu drosmi un spēku, un mēs laipni lūdzam tevi klanā kā pilntiesīgu karotāju. – Viņa pieskārās runča galvai ar purnu, un viņš, tāpat kā Smilšuvētra, godbijīgi nolaizīja barvedes plecu un piebiedrojās pārējiem karotājiem.

Klanu pāršalca godpilna murdoņa, piepildot naksnīgo gaisu ar elpas mākonīšiem. Visi kā viens skandēja jauno karotāju vārdus: – Smilšuvētra! Zemesvilna! Smilšuvētra! Zemesvilna!

– Saskaņā ar mūsu senču tradīciju, – Zvaigžņuzilgme ieņaudējās, paceldama balsi, – Smilšuvētrai un Zemesvilnam ir klusumā jāsēž sardzē, kamēr mēs gulēsim. Taču pirms tam klans ieturēs kopīgu maltīti. Diena bija gara, un mums ir iemesls lepoties ar šiem kaķiem, kas aizstāvēja mūsu apmetni pret klaidoņiem. Ugunssirds, Zvaigznes klans tev pateicas par drosmi! Tu esi dižens karotājs, un es lepojos, ka esi mana klana loceklis.

Kaķi atkal ņēmās ņaudēt. Ugunssirds rīkle murrājot trīsēja; runcis pārlaida skatienu klanam. Naidīgi raudzījās vienīgi Tīģernags un Zemesvilna, taču Ugunssirds beidzot jutās tā, it kā abu skaudība viņu neskartu. Zvaigžņuzilgme bija viņu uzslavējusi, un ar to pietika.

Kaķi cits pēc cita devās uz priekšu paņemt savu tiesu svaigā medījuma, ko bija atnesis Tīģernags un pārējie mednieki.

Ugunssirds piegāja pie Smilšuvētras. – Šovakar mēs varam paēst kopā kā cīnītāji, – viņš priecīgi ieņaudējās. – Ja tu gribētu, – viņš piemetināja. Smilšuvētra iemurrājās, un Ugunssirds juta, ka viņu pārņem labpatika.

– Izvēlies kaut ko arī man! – kaķene uzsauca, kad Ugunssirds aiztecēja pie medījuma kaudzes. – Esmu izbadējusies!

Ugunssirds paņēma Smilšuvētrai peli – kaillapī tā bija kārdinoši branga. Sev viņš pakampa zīlīti un pagriezās, lai aiznestu medījumu. Bet redzētais uzgūla runča sirdij kā akmens – kaķenei bija piebiedrojušies Zemesvilna, Sniegputenis un Tumšsvēdra. Bija muļķīgi iedomāties, ka viņi ieturēsies divatā. Šī bija tāda reize, kad viss klans svinēja kopā.

Rudais runcis atcerējās par Ogļuķepu. Viņš paraudzījās apkārt un atskārta, ka nebija kaķenīti manījis vārdu došanas ceremonijā. Ogļuķepa laikam vēl aizvien uzturējās Dzeltzobes klajumā. Runcis pielēkšoja pie Smilšuvētras un nolika viņai blakus medījumu. – Es pēc pieciem truša lēcieniem atgriezīšos, – viņš apsolīja. – Gribu aiznest kaut ko Ogļuķepai.

– Labi. – Smilšuvētra pavicināja asti.

Ugunssirds žigli paķēra no medījuma kaudzes ūdensžurku un nesa to pāri klajumam. Viņš izbrīnījās, ieraudzījis migā Dzeltzobi. Vecā kaķe bija piedalījusies vārda došanas ceremonijā, bet laikam uzreiz pēc tās bija devusies atpakaļ.

– Ceru, ka žurka nav man, – vecā ieņurdējās, kad Ugunssirds pienāca pie viņas. – Es savu tiesu jau paņēmu.

Runcis nometa medījumu zemē. – To es atnesu Ogļuķepai, – viņš atteica. – Iedomājos, ka viņa varbūt kaut ko gribēs. Ogļuķepas nebija vārda došanas ceremonijā.

– Es viņai iedevu drusku peļu gaļas, bet tu droši vari piedāvāt arī šo.

Ugunssirds pārlaida skatienu paparžu apēnotajam klajumam. Caur stiebriem, kas ieskāva agrāko Marmorvilnas guļvietu, tik tikko varēja saskatīt Zvaigžņulauskas brūno kažoku. Karotājs nekustējās.

– Viņš vēl guļ. – Dzeltzobes balss tonis bija dzīvīgs, tas vairāk līdzinājās dziedniekkaķes, nevis mātes balsij. Ugunssirds neviļus sajuta atviegojumu. Viņam gribējās ticēt, ka Dzeltzobe joprojām ir uzticīga Pērkona klanam. Runcis paņēma ūdensžurku un aiznesa uz Ogļuķepas vietu. – Sveika, Ogļuķepa! – viņš klusi ņaudēja uz paparžu biezokņa pusi.

Pelēkā kaķenīte sakustējās un pieslējās sēdus. – Ugunssirds!

Runcis izspraucās starp lapām, apsēdās šaurajā vietā viņai blakus un nometa ūdensžurku tai pie ķepām. – Re, – Ugunssirds ieņaudējās, – ne jau vienīgi Dzeltzobe mēģina tevi uzbarot!

– Paldies! – Ogļuķepa pateicās, taču atstāja ūdensžurku guļam turpat un pat nenoliecās to apostīt.

– Vai tu joprojām domā par kauju? – runcis saudzīgi apjautājās.

Ogļuķepa paraustīja plecus. – Es tiešām esmu tikai par nastu, vai ne? – Viņa paskatījās uz runci skumjām, apaļām acīm.

– Kurš te ir par nastu? – abus pārtrauca Dzeltzobes rūciens, vecajai, pelēkajai kaķenei pabāžot galvu migā. – Vai tu apvaino manu palīdzi? – viņa jautāja Ugunssirdij. – Nezinu, kā es šodien būtu tikusi galā bez viņas. – Kaķe sirsnīgi uzlūkoja Ogļuķepu; dzeltenās acis raudzījās pavisam maigi. – Šovakar viņa pat jauca zālītes!

Ogļuķepa bikli nodūra acis un, nokārusi galvu, nokoda gabaliņu ūdensžurkas.

– Man šķiet, es vēl kādu laiku varētu paturēt Ogļuķepu pie sevis, – dziedniece turpināja. – Viņa kļūst jo dienas, jo noderīgāka. Turklāt es sāku pierast pie viņas sabiedrības.

Melnīte uzmeta skatienu vecajai dziedniecei; viņas acīs iespīdējās zobgalīga dzirksts. – Tas tikai tāpēc, ka tu esi tik kurla, ka vari paciest manu pļāpāšanu! – Dzeltzobe izlikās, ka pikti nosprauslājas, un Ogļuķepa vēl piebilda: – Vismaz tā viņa man visu laiku saka.

Ugunssirds pārsteigts sajuta sirdī ieduramies skaudības adatiņu; starp abām kaķenēm bija izveidojusies cieša saikne. Viņš vienmēr bija uzskatījis, ka ir vienīgais īstais Dzeltzobes draugs visā klanā, bet nu šķita, ka dziedniece ir atradusi vēl vienu. Taču Ogļuķepai vismaz bija, kur palikt: ja kaķenīte nevarēja skoloties par karotāju, viņa mācekļu migā nejustos īsti savā vietā.

Runcis piecēlās. Bija laiks atgriezties pie Smilšuvētras. – Vai varu jūs atstāt ar Asteslausku? – Ugunssirds jautāja.

Vecā kaķe uzmeta viņam nicīgu skatienu. – Man šķiet, mēs tiksim galā, vai ne, Ogļuķepa?

– Viņš neuzdrošināsies radīt sarežģījumus, – kaķenīte pārliecināti piekrita. – Un Garaste arī ir tepat un var palīdzēt.

Dzeltzobe izlīda ārā no migas, un Ugunssirds viņai sekoja. – Atā, Ogļuķepa! – viņš uzsauca.

– Atā! Paldies par ēdienu!

– Nav par ko! – runcis attrauca un pagriezās pret dziednieci. – Vai tev ir kaut kas šim kodumam uz mana kakla?

Kaķene uzmanīgi aplūkoja vāti. – Izskatās nejauks, – viņa ieņurdējās.

– To atstāja Asteslauska, – Ugunssirds atzinās.

Dzeltzobe pamāja ar galvu. – Pagaidi tepat! – Viņa žigli aizrikšoja uz savu migu un atgriezās ar lapās ievīstītu ārsniecisko zāļu saišķīti. – Vai varēsi pats tikt galā? Vienkārši sakošļā un uzzied sulu uz brūcēm. Sūrstēs, bet ne tik ļoti, lai drosmīgs karotājs nevarētu to paciest.

– Paldies, Dzeltzobe! – Ugunssirds paņēma saišķīti zobos.

Vecā kaķe aizveda viņu līdz ieejai tunelī. – Es novērtēju to, ka tu atnāci, – viņa ieņaudējās, pamezdama skatienu uz Ogļuķepas guļvietu. – Man šķiet, viņa bija diezgan nomāktā omā. Ogļuķepa jau tāpat jutās nelāgi pēc kaujas, un tad vēl vārdu došanas ceremonija...

Ugunssirds pamāja ar galvu. Viņš saprata. Runcis vēl pēdējo reizi piesardzīgi palūkojās turp, kur gulēja Asteslauska. – Vai esi pārliecināta, ka būsiet drošībā? – viņš vēlreiz jautāja zālīšu pilnu muti.

– Asteslauska ir akls, – dziedniece atteica. Viņa nopūtās un jau možāk piebilda: – Un es neesmu tik veca!

Nākamajā rītā pamodies, Ugunssirds ieraudzīja, ka migā iespīd žilbinoši balta gaisma. Runcis nosprieda, ka laikam atkal ir uzsnidzis. Vismaz brūces vairs nesāpēja. Dzeltzobei bija taisnība – no zālīšu sulas tiešām sūrstēja, taču pēc krietnas izgulēšanās viņš jutās labāk.

Ugunssirds prātoja, kā Smilšuvētrai un Zemesvilnam veicies sardzē. Sēdēt sniegā noteikti bija neganti auksti. Runcis piecēlās ķepās un izstaipīja priekškājas, izliecot muguru un ar astes loku gandrīz pieskaroties galvai. Abi jaunākie Pērkona klana karotāji migas malā dusēja ciešā miegā. Viņus laikam šurp bija atsūtījis Sniegputenis, kad devās rīta patruļā.

Rudais runcis izgāja sniegotajā klajumā. Otrā klajuma pusē gar mazuļu migu aizslīdēja Sarmāda – viņa bija izlīdusi izlocīt kājas; tik tikko varēja saskatīt balto kažoku. Klajuma vidū rēgojās divi kaili laukumiņi, kur naktī bija sēdējuši Smilšuvētra un Zemesvilna. Ugunssirds nodrebinājās, iedomājoties tādu sardzi, bet vienalga abus apskauda, atcerēdamies, cik satraucoša bija pirmā nakts karotāja kārtā. Toreiz viņu bija sildījusi degsme, ko nespētu nokaut pat visbargākais nakts sals.

Debesīs drūzmējās smagi sniega mākoņi. Vēl aizvien mīksti un klusi krita pārslas. Šodien būs liela medīšana – Ugunssirds aptvēra. Ja sniega sega sabiezēs, klanam būs jāvāc pārtikas krājumi.

No Dižakmens atskanēja Zvaigžņuzilgmes sauciens. Klana kaķi sāka līst ārā no migām un brida pa sniegu, lai uzklausītu, kas barvedei sakāms. Ugunssirds iekārtojās vienā no kailajiem laukumiņiem. Uzvēdīja Smilšuvētras aromāts. Viņš pamanīja otrā klajuma galā sēžam Pelēksvēdru; draugs izskatījās noguris. Ugunssirds prātoja, vai pelēcis pagājušajā naktī bija aizlavījies no apmetnes, lai izstāstītu Sidrabstraumei par klaidoņiem.

Zvaigžņuzilgme ierunājās: – Es gribēju pārliecināties, ka visiem ir zināms – apmetnē atrodas Asteslauska. – Neviens neizdvesa ne skaņas. Visi to jau zināja. Runas apmetnē bija izplatījušās kā meža ugunsgrēks.

– Viņš ir akls un nekaitīgs. – Daži kaķi nepatikā nosprauslājās, un barvede pamāja ar galvu, parādot, ka ir ievērojusi viņu bailes. – Man klana drošība rūp tikpat ļoti kā jums. Taču Zvaigznes klans zina, ka nevaram Asteslausku izraidīt, lai viņš nomirst mežā. Dzeltzobe viņu kops, līdz brūces sadzīs. Kad tas notiks, mēs apspriedīsimies vēlreiz.

Zvaigžņuzilgme paraudzījās apkārt, ieklausīdamās, vai pūlī kāds ko teiks, taču kaķi klusēja, tāpēc viņa nolēca no Dižakmens. Klanam izklīstot, Ugunssirds pamanīja, ka barvede tuvojas viņam.

– Ugunssirds, – Zvaigžņuzilgme ieņaudējās. – Mani dara bažīgu tas, ka tu joprojām neesi izskaidrojies ar Pelēksvēdru. Jau vairākas dienas neesmu manījusi jūs ēdam kopā. Es tevi brīdināju, ka Pērkona klanā nav vietas iekšējiem ķīviņiem. Gribu, lai jūs šodien kopā dodaties medībās.

Ugunssirds pamāja ar galvu. – Jā, Zvaigžņuzilgme. – Viņam nebija nekādu iebildumu. Un pēc vakardienas kaujas runcis cerēja, ka arī Pelēksvēdram šī ierosme patiks. Kad barvede aizgāja, runcis sāka skatīties apkārt, cerēdams, ka draugs nav atkal kaut kur nozudis. Nē, tur jau viņš bija – palīdzēja notīrīt sniegu pie mazuļu migas ieejas.

– Ei, Pelēksvēdra! – Ugunssirds uzsauca. Pelēcis turpināja darbu. Rudais runcis pieskrēja pie viņa. – Vai gribi šorīt iet pamedīt?

Pelēksvēdra pagriezās un salti viņu uzlūkoja. – Vai tu rūpējies par to, lai es atkal nepazustu? – viņš ieņurdējās.

Ugunssirds satrūkās. – N-nē, es tikai iedomājos... pēc vakardienas... Nagainis...

– To pašu es būtu darījis jebkura klana kaķa dēļ. To nozīmē uzticība klanam! – Pelēkā runča balss bija gluži skarba, un viņš atsāka šķūrēt sniegu.

Ugunssirds cerība izplēnēja. Vai viņš bija zaudējis drauga uzticību uz visiem laikiem? Runcis nolaistu asti aizgriezās un pa sniegu devās uz apmetnes ieeju, pār plecu vēl uzsaukdams: – Īstenībā Zvaigžņuzilgme lika man šorīt iet medīt kopā ar tevi, tā ka vari viņai paskaidrot, kāpēc nenāc.

– Ā, skaidrs! Tad jau tu, kā allaž, tikai mēģināji izpatikt Zvaigžņuzilgmei! – Pelēksvēdra iešņācās. Ugunssirds apstājās un apsviedās apkārt, jau gatavodamies kaut ko atcirst, bet aprāvās, jo pelēcis jau nāca pie viņa, purinādams no platajiem pleciem sniegpārslas.

– Nu tad ejam, – Pelēksvēdra norūca, aiziedams pa priekšu irbuleņu tunelī.

Gājiens augšup pa sniegotajiem nogāzes klintsbluķiem vedās gausi. Kad runči nonāca galā, priekšā pletās ledū sastindzis mežs. Pelēksvēdra tūlīt metās uz priekšu; viņa sejā vīdēja drūmi apņēmīga izteiksme. Ugunssirds gāja drauga pēdās. Pie kāda ozola saknēm sekodams pelei, viņš pamanīja, ka Pelēksvēdra dzenas pakaļ trusim; dumjais garausis bija pametis savu slēptuvi. Runcis neganti joņoja tam pakaļ un piebeidza trusi labi mērķētā uzbrukumā. Ugunssirds sēžot skatījās, kā Pelēksvēdra atgriežas un nomet guvumu viņam pie ķepām.

– Ar to vajadzētu pietikt kaķēnam vai diviem, – viņš ieņurdējās.

– Tev man nekas nav jāpierāda, – Ugunssirds sacīja.

– Nē? – draugs rūgti atvaicāja un saltām, dusmīgām acīm paraudzījās uz viņu. – Tad varbūt tev vajadzētu sākt izturēties tā, it kā tu man uzticētos. – Pelēksvēdra aizgriezās, iekams Ugunssirds bija paguvis ko atbildēt.

Līdz saulesvidum Pelēksvēdra bija nomedījis vairāk nekā Ugunssirds, tomēr abiem bija veicies labi. Viņi atgriezās apmetnē pilniem zobiem svaiga medījuma un, iznākuši klajumā, nometa guvumu parastajā vietā, kura bija gluži tukša.

Ugunssirds prātoja, vai vajadzētu doties ceļā vēlreiz. Sniga stiprāk, un aizā svilpa salta vēja brāzmas. Runcis pētīja satumsušās debesis, kad turpat pie mazuļu migas izdzirdēja Svītruseju bažīgi ņaudam. Viņš pieskrēja pie viņas paskatīties, kas noticis. – Kas lēcies?

– Vai esi redzējis Mākoņpūku? – kaķene jautāja.

Ugunssirds papurināja galvu. – Vai viņš ir pazudis? – Ķepas iekņudējās; Svītrusejas izbailes pārgāja arī uz viņu.

– Jā. Arī manu pārējo kaķēnu nav. Es tikai uz mirkli pievēru acis. Nupat pamodos un nevaru viņus nekur atrast. Ir pārāk auksts, lai mazuļi staigātu pa āru! Viņi nosals! – Kaķe sagrīļojās.

Ugunssirds izbīlī atminējās pēdējo reizi, kad no apmetnes bija pazudis kāds no jaunuļiem. Toreiz tā bija Ogļuķepa.

28. NODAĻA

– Es viņus atradīšu, – Ugunssirds apsolīja. Viņš neviļus paraudzījās apkārt, meklējot Pelēksvēdru. Vējš pieņēmās spēkā, un sniga aizvien stiprāk – viņš negribēja doties meklēt viens. Runcis aizsteidzās uz karotāju migu un iebāza tajā galvu, taču pelēča tur nebija.

Pamodās Smilšuvētra. – Kas noticis? – kaķene ieņaudējās, ievērojusi, ka Ugunssirds pēta migu.

– Svītrusejas kaķēni ir pazuduši.

– Arī Mākoņpūka? – Smilšuvētra uzreiz uzlēca ķepās, pilnīgi pamodusies.

– Jā! Es meklēju Pelēksvēdru, lai mēs kopā ietu viņus meklēt, taču viņa te nav, – runcis steigšus nobēra un sajuta uzliesmojam dusmas par to, ka draugs atkal ir pazudis – jau drīz pēc tam, kad bija apvainojis Ugunssirdi par neuzticēšanos.

– Es nākšu līdzi, – Smilšuvētra piedāvājās.

Ugunssirds samirkšķināja plakstus. – Paldies! – viņš pateicīgi ieņaudējās. – Nāc! Pirms dodamies prom, jāpasaka Zvaigžņuzilgmei.

– Zemesvilna pateiks. Vai vēl snieg?

– Jā, turklāt stiprāk. Mums jāpasteidzas! – Ugunssirds paraudzījās uz guļošo Zemesvilnu. – Pamodini viņu. Es pateikšu Svītrusejai, ka mēs iesim, un tiekamies pie izejas. – Runcis aizlēkšoja atpakaļ uz mazuļu migu. Svītruseja joprojām ošņājās, meklējot pēdas.

– Vai esi kaut ko manījusi? – Ugunssirds apjautājās.

– Nē, neko. – Kaķenes balss ietrīsējās. – Sarmāda aizgāja pateikt Zvaigžņuzilgmei.

– Neuztraucies! Es iešu viņus meklēt, – runcis mierināja. – Smilšuvētra nāks man līdzi. Mēs atradīsim mazuļus.

Svītruseja pamāja ar galvu un turpināja meklēt.

Ugunssirds un Smilšuvētra vienlaikus ieradās pie tuneļa un kopā aizsteidzās mežā. Ārpus apmetnes vējš šķita vēl negantāks. Runcis samiedza acis un uzrāva plecus, sargājoties no puteņa.

– Svaigajā sniegā būs grūti sajust smaržas, – viņš brīdināja Smilšuvētru. – Vispirms paraudzīsim, vai viņi ir devušies augšā uz mežu.

– Labi, – Smilšuvētra piekrita.

– Tu skaties tur, – Ugunssirds ar degunu norādīja. – Es papētīšu šajā pusē. Satiksimies tepat. Ilgi nekavējies!

Kaķene aizlēkšoja, un Ugunssirds pārlēca pāri kādai kritalai, dodoties uz klana kaķu visbiežāk izmantoto taku. Aizas malas klāja vēl biezāka sniega sega nekā no rīta, turklāt vietās, kur sniegs bija sasalis ledū, tās tagad bija arī slidenas. Ugunssirds apstājās un, pacēlis galvu, atvēra muti, taču kaķēnu smaržu nekur nejuta. Viņš velti meklēja pēdu nospiedumus. Vai varētu būt, ka tos jau bija apsedzis jaunais sniegs?

Runcis gāja gar nogāzes pakāji, taču nekur nemanīja ne zīmes no kāda kaķa, kur nu vēl no pazudušiem kaķēniem. Vējš plosījās, līdz Ugunssirds ausu gali kļuva gandrīz nejutīgi. Šādos laikapstākļos nespētu izdzīvot neviens kaķēns, un nu jau drīz rietēs saule. Mazuļi bija jāatrod pirms nakts iestāšanās.

Ugunssirds aizjoņoja atpakaļ uz apmetnes ieeju. Tur gaidīja Smilšuvētra; kaķes kažoku izraibināja sniegs. Ieraudzījusi runci, viņa noskurinājās.

– Vai kaut ko manīji? – Ugunssirds ieņaudējās.

– Nē, neko.

– Tālu viņi nevar būt, – runcis sprieda. – Nāc, pamēģināsim uz šo pusi! – Viņš devās uz treniņu ieplaku.

Smilšuvētra cīnījās nopakaļ. Sniegs kļuva arvien dziļāks, un kaķene uz katra soļa iegrima tajā līdz vēderam.

Ieplaka bija tukša.

– Kā tev šķiet, vai Zvaigžņuzilgme zina, cik slikts laiks ir ārpus apmetnes? – Smilšuvētra pacēla balsi pār gaudojošajām aukām.

– Gan jau zina, – Ugunssirds atteica.

– Mums būtu jāatgriežas un jādabū palīgi, jāpiebiedrojas meklētāju grupai, – kaķene noņaudēja.

Ugunssirds paraudzījās uz trīcošo karotāju. Te ārā varēja nosalt ne tikai kaķēni vien. Varbūt Smilšuvētrai bija taisnība. – Piekrītu, – runcis noņaudēja. – Paši mēs to neiespēsim.

Ugunssirds pagriezās pret apmetni, un viņam šķita, ka vējā var dzirdēt vāru ņaudēšanu. – Vai dzirdēji? – viņš uzsauca.

Smilšuvētra apstājās un sāka neganti ostīt gaisu. Pēkšņi viņa pacēla galvu. – Turp! – kaķe ieņaudējās, ar degunu rādīdama uz kādu kritalu.

Ugunssirds metās norādītajā virzienā, Smilšuvētrai minot viņam uz papēžiem. Pīkstēšana kļuva skaļāka, un beidzot runcis izdzirdēja vairākas sīkas balstiņas. Viņš uzrausās uz baļķa un paskatījās otrā pusē. Tur sniegā, kopā saspiedušies, tupēja divi mazi kaķēni. Ugunssirds sajuta atvieglojumu, taču tad aptvēra, ka Mākoņpūkas te nav. – Kur ir Mākoņpūka? – viņš iekaucās.

– Viņš medī, – viens kaķēns nopīkstēja. Balstiņa drebēja no aukstuma un bailēm, taču tajā bija jaušama arī izaicinoša nots.

Ugunssirds pacēla galvu. – Mākoņpūka! – viņš iesaucās, samiegtām acīm skatīdamies apkārt cauri sniegam.

– Ugunssirds, paraugies! – Smilšuķepa sēdēja uz baļķa. Runcis apcirtās otrādi. Pa sniegu viņiem tuvojās kaut kas izspūris un balts. Mākoņpūka! Katrs solis sīkaliņam bija liels lēciens – sniegs bija tikpat dziļš, cik viņš bija liels. Taču mazulis nepadevās, turklāt viņam zobos karājās neliela, ar ledus garozu apaugusi ūdensžurka.

Ugunssirdi pārņēma atvieglojums un dusmas. Viņš atstāja Smilšuvētru pie pārējiem un aizauļoja, lai sagrābtu kaķēnu aiz čupra. Mākoņpūka protestējot kaut ko purpināja, taču nebija ar mieru izlaist no zobiem ūdensžurku.

Pagriezies Ugunssirds ieraudzīja, ka Smilšuvētra biksta šurp pārējos mazuļus. Tie klupdami krizdami gāja pa priekšu kaķenei, ik uz soļa grimdami līdz ausīm sniegā, taču kaķe neatstājās.

Mākoņpūka Ugunssirds zobos sāka ķepuroties. Runcis nometa kaķēnu atpakaļ sniegā. Sīkaliņš paraudzījās augšup uz viņu, lepni turēdams savu medījumu. Ugunssirds neviļus sajutās dziļi iespaidots. Mākoņpūka, spītējot sniegam un vējam, pirmo reizi bija kaut ko nomedījis!

– Gaidi tepat! – viņš pavēlēja un skrēja pie Smilšuvētras, lai viņai palīdzētu. Viņš pacēla sīko kaķenīti, kura žēli ņaudēja, un pastūma uz priekšu otru mazuli.

Nožēlojamais pulciņš cīnījās atpakaļ uz apmetni. Svītruseja gaidīja pie irbuleņu tuneļa. Viņai blakus stāvēja Zvaigžņuzilgme, miegdama acis sniega vērpetēs. Pamanījušas Ugunssirds pulciņu, abas metās palīgā. Zvaigžņuzilgme paķēra Mākoņpūku, un Svītruseja – otru kaķēnu; tad kaķes apsviedās otrādi un žigli atgriezās apmetnes patvērumā, Ugunssirdij un Smilšuvētrai cieši sekojot.

Iznākuši klajumā, trīs kaķi nolika savus nosalušos nesamos zemē. Ugunssirds izpurināja no kažoka sniegu un paraudzījās lejup uz Mākoņpūku, kurš joprojām ietiepīgi turēja zobos savu medījumu.

Zvaigžņuzilgme šķīla zibeņus uz mazuļu trijotni. – Kā jums šķiet, ko jūs tur ārā darījāt? Jūs zināt, ka karotāju kodekss kaķēniem aizliedz medīt!

Svītrusejas mazuļi sakņupa, redzot barvedes dusmīgo skatienu, bet Mākoņpūka raudzījās viņai pretī apaļām, zilām acīm. Runčuks nolika savu ūdensžurku un ieņaudējās: – Klanam vajadzēja medījumu, tāpēc mēs nolēmām palīdzēt.

Ugunssirds sarāvās.

– Kurš to izdomāja? – Zvaigžņuzilgme noprasīja.

– Es! – Mākoņpūka atsaucās, joprojām pat nenoliekdams galvu.

Barvede cieši uzlūkoja mazo, nekaunīgo kaķēnu un iekaucās: – Jūs varējāt nosalt un iet bojā!

Mākoņpūka iztrūkās no viņas dusmām un pieplaka pie zemes. – Mēs to darījām klana labā, – runčuks aizstāvēdamies ieņaudējās.

Ugunssirds aizturētu elpu gaidīja, ko Zvaigžņuzilgme tagad darīs. Mākoņpūka bija pārkāpis karotāju kodeksu. Vai barvede pārdomās un tomēr neļaus viņam palikt?

– Tavi nodomi, – kaķene lēni sacīja, – bija labi. Tomēr tā rīkoties bija muļķīgi. – Ugunssirds sajuta cerības dzirksti, bet tad salēcās, kad Mākoņpūka atkal ierunājās:

– Taču es kaut ko noķēru!

– To es redzu, – Zvaigžņuzilgme salti atmeta un uzlūkoja visus trīs mazuļus. – To, ko ar jums iesākt, es atstāšu jūsu mātes ziņā. Bet lai man nebūtu jādzird, ka atkal esat nostrādājuši kaut ko tamlīdzīgu. Vai sapratāt?

Mākoņpūka līdz ar pārējiem pamāja ar galvu, un Ugunssirds mazliet atslāba. – Mākoņpūka, tu drīksti nolikt savu medījumu kopējā kaudzē, – barvede piebilda. – Pēc tam visi trīs ejiet taisnā ceļā uz mazuļu migu, izžūstiet un sasildieties. – Rudais runcis jutās pārsteigts. Vai Zvaigžņuzilgmes balsī bija ieskanējusies mātišķa nots?

Kaķēni klupšus krišus devās uz mazuļu migu; Svītruseja gāja viņiem nopakaļ, bet Mākoņpūka tikmēr paņēma savu ūdensžurku un rikšoja uz medījuma kaudzi. Kaķēna lepni paceltā galva lika Ugunssirds ķepām bažās iekņudēties, taču, Zvaigžņuzilgmei raugoties viņam nopakaļ, šķita, ka barvedes acīs pavīd apbrīna.

– Labi pastrādāts! – viņa ieņaudējās, pievērsusies Smilšuvētrai un Ugunssirdij. – Es aizsūtīšu Garasti pēc otras meklētāju grupas. Jums jāiet uz savu migu un arī jāmēģina sasildīties!

– Jā, Zvaigžņuzilgme, – Ugunssirds atsaucās un pagriezies dzīrās doties prom ar Smilšuvētru, bet barvede viņu vēl pasauca. – Ugunssirds, – kaķene ieņaudējās, – es gribu ar tevi aprunāties. – Barvedes tonis šķita vēstām ko nelabu. Varbūt viņš bija par ātru atslābis?

– Mākoņpūka šodien parādīja lieliskas mednieka dotības, – Zvaigžņuzilgme iesāka, – taču visas pasaules spējas nebūs nenieka vērtas, ja viņš nepratīs pakļauties karotāju kodeksam. Pašlaik runa ir tikai par Mākoņpūkas drošību, bet nākotnē no tā būs atkarīgs viss klans.

Ugunssirds raudzījās zemē. Viņš zināja, ka barvedei ir taisnība, bet nespēja nedomāt par to, ka Zvaigžņuzilgme no sīkaliņa gaida pārāk daudz. Mākoņpūka vēl bija ļoti maziņš un tikai nesen bija uzradies klanā. Iedomājoties, cik bezkaunīgi karotāju kodeksu pārkāpj klanā dzimušais Pelēksvēdra, runcis norija nosodījumu. Ugunssirds paskatījās uz klana barvedi. – Jā, Zvaigžņuzilgme, – viņš noņaudēja. – Es parūpēšos, lai viņš to ielāgotu.

– Labi. – Zvaigžņuzilgme izklausījās apmierināta. Viņa pagriezās un aiztecēja uz savu migu.

Ugunssirds devās uz karotāju migu, lai arī aukstumu vairs nejuta. No Zvaigžņuzilgmes vārdiem viņš dega kā ugunī. Runcis iespraucās migā, iekārtojās savā guļvietā un sāka mazgāties. Viņš palika turpat visu pēcpusdienu, domādams drūmas domas par Pelēksvēdru un Mākoņpūku. Ugunssirds zināja, ka Zvaigžņuzilgmei ir taisnība. Baltā kaķēna acīs redzētais lepnums un izaicinājums lika prātot, vai viņš tiešām spēs pielāgoties dzīvei klanā.

Pienāca vakars, un izsalkums izvilināja Ugunssirdi no migas. Runcis paņēma no medījuma kaudzes strazdu un apsēdās pie nātru pudura, lai to apēstu. Bija satumsis, un snigšana bija nedaudz mitējusies. Kad redze bija pielāgojusies tumsai, Ugunssirds skaidri varēja saskatīt ieeju apmetnē.

Pelēksvēdru runcis pamanīja uzreiz pēc viņa ienākšanas; viņš noraudzījās, kā pelēcis pieiet pie ēdiena kaudzes. Tas nesa medījumu. Varbūt viņš bija tikai medījis?

Pelēkais karotājs iemeta gandrīz visu nešļavu kaudzē, paturēdams sev prāvu peli un aiznesdams to uz vietiņu aizvējā netālu no apmetnes sienas. Ugunssirds sīkā cerība pagaisa. Izklaidīgais skatiens drauga acīs runāja skaidru valodu – aizdomas bija pamatotas, runcis bija ticies ar Sidrabstraumi.

Ugunssirds piecēlās ķepās un iegāja migā. Viņš bez grūtībām cieši iemiga un atkal redzēja sapni.

Piesnigušais mežs pletās runcim apkārt, balti zaigodams saltajā mēnesnīcā. Ugunssirds stāvēja uz lielas, robotas klints. Blakus bija Mākoņpūka – jau pieaudzis cīnītājs, kura biezā, baltā spalva vilnīja vējā. Akmens viņiem zem ķepām sarmā dzirkstīja.

– Skaties! – Ugunssirds šņākšus uzrunāja Mākoņpūku. Ap kāda koka sasalušajām saknēm rosījās meža pele. Mākoņpūka sekoja viņa skatienam un klusi nolēca no klints mežā. Ugunssirds vēroja, kā baltais runcis uzmanīgiem soļiem tuvojas medījumam. Piepeši viņš saoda tik siltu un pazīstamu aromātu, ka spalva ietrīsējās. Ugunssirds juta uz auss siltu elpu un spēji pagrieza galvu. Blakus stāvēja Plankumlapa.

Kaķes lāsumainais kažoks laistījās mēnesnīcā; viņa ar maigo, rožaino degunu pieskārās runča purnam. – Ugunssirds, – viņa čukstēja. – Man tev ir brīdinājums no Zvaigznes klana. – Plankumlapas balss skanēja nopietni un acis cieši lūkojās viņā. – Tuvojas kauja, Ugunssirds. Sargies no karotāja, kam nevar uzticēties!

Iepīkstējās pele, un Ugunssirds salēcies paraudzījās apkārt. Mākoņpūka laikam bija nomedījis dzīvnieciņu. Runcis pagriezās, taču Plankumlapa jau bija nozudusi.

Ugunssirds iztrūcies pamodās un pagriezās pret blakusguļvietu. Tur, cieši aizmidzis, saritinājies gulēja Pelēksvēdra, pabāzis degunu zem kuplās astes. Rudā runča prātā atbalsojās Plankumlapas vārdi: “Sargies no karotāja, kam nevar uzticēties.”

Runcis nodrebinājās. Pat šeit kažokam šķita pieķēries meža kodīgais sals, un nāsīs vēl jautās Plankumlapas saldais aromāts. Pelēksvēdra turpat blakus sakustējās, miegā kaut ko nomurminādams, un Ugunssirds sarāvās. Viņš zināja, ka vairs neaizmigs, taču palika savā guļvietā un vēroja guļošo draugu, līdz migā iespīdēja rītausma.

29. NODAĻA

Kad migā kļuva gaišāks, pamodās Pūpolvilna. Ugunssirds noskatījās, kā kaķene pieceļas kājās un izstaipās, tad izspraucas ārā. Viņš uzmeta vēl pēdējo skatienu Pelēksvēdras gulošajam augumam un sekoja kaķenei.

– Snigšana ir mitējusies, – runcis ieņaudējās, izmisīgi gribēdams pārtraukt spocīgo klusumu, kas ieskāva sniegā grimstošo apmetni. Vārdi atbalsojās pa visu klajumu, un Pūpolvilna pamāja ar galvu.

Nočabēja zari, uzvēdīja Tīģernaga un Vējasoļa aromāti, un abi runči iznāca no migas. Viņi apsēdās blakus Pūpolvilnai nomazgāties. Viņi ir gatavi rīta patruļai, Ugunssirds nodomāja. Kaķis prātoja: varbūt piebiedroties viņiem. Derētu kārtīga izskriešanās pa mežu, taču daļa no viņa gribēja palikt apmetnē un paturēt acīs Pelēksvēdru. Sirdi kā smags akmens nospieda Plankumlapas teiktais. Runcis nespēja aizgainīt nojautu, ka tas karotājs, kuram nevar uzticēties, ir Pelēksvēdra. Draugs gan uzstāja, ka viņa attiecības ar Sidrabstraumi nemaina uzticību klanam, bet kā gan tas varētu būt? Viņš pārkāpa karotāju kodeksu jau ar to vien, ka satikās ar šo kaķeni!

Piepeši Tīģernags pacēla galvu, it kā būtu kaut ko saodis. Ugunssirds saspringa; ausis notrīsēja – viņš dzirdēja, kā tālumā sniegs nogurkst zem ātri zibošām ķepām. Viegla pūsma atnesa Vēja klana aromātu. Ķepas dipēja arvien skaļāk. Cīnītāji visi kā viens saspringa – pa irbuleņu tuneli viņiem tuvojās kaķis. Tīģernags uzmeta kūkumu un iešņācās; tajā pašā brīdī klajumā izbrāzās Vienūsa.

Vēja klana karotājs spēji apstājās; viņa acīs plaiksnījās šausmas. – Ēnas klans un Upes klans! – runcis izdvesa. – Viņi uzbrūk mūsu apmetnei! Mēs esam mazākumā un cīnāmies uz dzīvību un nāvi! Šoreiz Garzvaigzne atsakās ļauties viņu padzīt! Jums jāpalīdz, citādi mūsu klanu iznīcinās!

No migas izskrēja Zvaigžņuzilgme. Visu acis novērsās no Vienūsas un uzlūkoja barvedi. – Es visu dzirdēju, – kaķe ieņaudējās un, pat neuzkāpusi uz Dižakmens, izgrūda kaucienu, ar kuru vienmēr sasauca klanu. Kaķi cits pēc cita iznāca rīta gaismā, un Vienūsas baiļu smārds jau piepildīja visu klajumu.

Tiklīdz klans bija sapulcējies, Zvaigžņuzilgme sāka: – Mēs nedrīkstam zaudēt laiku. Ir noticis tas, no kā baidījāmies, – Ēnas klans un Upes klans ir apvienojuši spēkus un uzbrūk Vēja klana apmetnei. Mums ir viņiem jāpalīdz. – Barvede apklusa un paraudzījās apkārt pārējo sejās, kas nepatikā vērās pretī. Vienūsa stāvēja viņai blakus un klusēdams klausījās platām, cerību pilnām acīm.

Ugunssirdi pārņēma riebums. Pēc tam kad bija atklāti klaiņojošie kaķi, viņam bija šķitis, ka Naktszvaigznem var uzticēties. Taču nu izskatījās, ka Ēnas klana barvedis tomēr ir pārkāpis karotāju kodeksu un apvienojies ar Upes klanu, lai atkal padzītu Vēja klanu no viņu mājām.

– Bet mēs esam novājināti, kā jau kaillapī! – protestēja Marmorvilna. – Mēs jau vienreiz riskējām Vēja klana dēļ. Lai viņi šoreiz parūpējas par sevi paši! – Veckaķu un mātīšu vidū daži piekrītoši iemurdējās.

Viņam atbildēja Tīģernags – runcis panācās uz priekšu un nostājās blakus Zvaigžņuzilgmei. – Tava piesardzība ir pamatota, Marmorvilna. Taču, ja Ēnas klans un Upes klans ir sazvērējušies, tad tas ir tikai laika jautājums, un viņi vērsīsies arī pret mums. Labāk cīnīties tagad kopā ar Vēja klanu nekā vēlāk vieniem pašiem!

Zvaigžņuzilgme uzlūkoja Marmorvilnu, kurš aizvēra acis un pacēla asti, samierinoties ar Tīģernaga teikto.

Dzeltzobe izspraucās priekšā un klusi uzrunāja barvedi: – Es domāju, ka tev būtu jāpaliek apmetnē, Zvaigžņuzilgme. Zaļā klepus drudzis gan ir pārgājis, bet tu vienalga būsi vārga. – Kaķenes pārmija skatienu, kas lika Ugunssirdij piepešās izbailēs atcerēties, ka šī ir Zvaigžņuzilgmes pēdējā – devītā – dzīvība. Klana dēļ viņa nevarēja atļauties riskēt un piedalīties kaujā.

Barvede strupi palocīja galvu. – Tīģernag, es gribu, lai tu savāc divus pulkus – viens ies pa priekšu, bet otrs – sekos pirmajam. Mums tur jānokļūst pēc iespējas ātrāk!

– Jā, Zvaigžņuzilgme. – Tīģernags pagriezās pret karotājiem. – Sniegputeni, tu vedīsi otro pulku. Es – pirmo. Es ņemšu līdzi Tumšsvēdru, Peļādu, Garasti, Zemesvilnu un Ugunssirdi. – Rudais runcis pacēla galvu, izdzirdējis savu vārdu, un juta, kā ķermenim pārskrien priecīga satraukuma trīsas. Viņš pievienosies avangardam!

– Tu! – Tīģernags uzsauca Vienūsam. – Kā tevi sauc? – Vēja klana cīnītājs šķita iztrūcies par tādu toni.

Ugunssirds atbildēja viņa vietā. – Vienūsa, – viņš noņaudēja.

Tīģernags pamāja ar galvu, tik tikko paskatīdamies uz jauno runci. – Vienūsa, tu nāksi kopā ar manu pulku. Pārējie Pērkona klana cīnītāji pievienosies Sniegputenim. Tu arī, Mālķepa!

– Vai esam gatavi? – Tīģernags uzsauca. Karotāji pacēla galvas un izgrūda kaujas sacienu. Barvedes palīgs aizlēkšoja uz irbuleņu tuneli, un pārējie joņoja viņam nopakaļ.

Kaķi uzrāpās pa nogāzi un iebrāzās mežā. Viņi devās uz Četraudzi un iekšā augstienē aiz tās. Ugunssirds skrējienā cauri biezoknim pameta skatienu pār plecu. Pelēksvēdra drūmu seju skrēja gandrīz pats pēdējais; viņa neko neredzošais skatiens bija vērsts uz priekšu. Ugunssirds prātoja, vai Sidrabstraume piedalās kaujā, un piepeši viņam kļuva žēl drauga, taču šoreiz Ugunssirdij vismaz nebija šaubu par paša gatavību cīnīties. Pēc Vēja klana pārvešanas mājās viņš gribot negribot jutās par tiem atbildīgs. Viņš neļaus nevienam citam klanam aiztriekt šos kaķus atpakaļ Pērkontakas tuneļos.

Atkal nāsīs iesitās Plankumlapas aromāts, un rudajam runcim iekņudējās kažoks. “Sargies no karotāja, kam nevar uzticēties!” Gaidāmā kauja daudzējādā ziņā būs ļoti grūta. Pelēksvēdram nebūs citas izvēles kā vien pierādīt savu uzticību.

Lai arī snigšana bija mitējusies, bija grūti tikt cauri sniega vāliem. Kupenu virspusē bija izveidojusies ledus garoza, bet karotāji bija smagi, garoza lūza, un viņi grima mīkstajā baltumā.

– Tīģernag! – aizmugurē atskanēja Pūpolvilnas kauciens. Barvedes palīgs apstājās un pagriezās.

– Mums seko! – Pūpolvilna uzsauca.

Viņas vārdi lika Ugunssirdij notrīsēt briesmu nojautā. Vai viņi būtu ieskrējuši slazdā? Patruļa klusītēm devās atpakaļ pa saviem pēdu nospiedumiem. Virs galvas nokrakstēja apsnidzis zars; Mālķepa salēcās.

– Pagaidiet, – iešņācās Tīģernags.

Kaķi pieplaka pie kupenām. Ugunssirds sadzirdēja soļus. Tie izklausījās viegli, it kā sīkas ķepiņas soļotu pa ledus kārtiņu. Ugunssirds pamira, aptverdams, kas tur nāk – mirkli, pirms aiz kāda baļķa iznira Mākoņpūka un abi Svītrusejas kaķēni.

Tīģernags saslējās pakaļkājās, un mazuļi izbīlī iespiedzās. Karotājs viņus uzreiz pazina un nolaidās uz visām četrām. – Ko jūs te darāt? – viņš iesprauslājās.

– Gribējām piedalīties kaujā, – Mākoņpūka ieņaudējās. Ugunssirds saviebās.

– Ugunssirds! – Tīģernags pasauca. Runcis pieskrēja pie viņa, un tumšais cīnītājs neiecietīgi noskaldīja: – Tu atvedi šo kaķēnu uz klanu, tāpēc pats arī tiec ar viņu galā!

Ugunssirds ieskatījās Tīģernaga zvērojošajās acīs. Viņš zināja, ka barvedes vietnieks mēģina viņu piespiest izvēlēties: vai nu piebiedroties uzbrucējiem un cīnīties par klanu, vai arī gādāt par savu minču izcelsmes radinieku. Visa patruļa klusējot gaidīja, ko runcis teiks.

Ugunssirds zināja, ka izvēlēsies cīnīties par klanu, bet nevarēja arī upurēt māsas kaķēnu. Mākoņpūka un pārējie bija droši jāaizved mājās, tikai tas jādara citam kaķim. Bez kura karotāja varētu iztikt?

– Mālķepa, – Ugunssirds pasauca Pelēksvēdras mācekli. – Lūdzu, aizved šos kaķēnus mājās! – Viņš gaidīja, ka Pelēksvēdra iebildīs, taču pelēkais cīnītājs klusēja.

Mālķepas aste nokārās, un Ugunssirds sajutās vainīgs. – Tev būs vēl citas kaujas, – viņš apsolīja.

– Bet, Ugunssirds, tu sacīji, ka mēs kādudien cīnīsimies plecu pie pleca! – koki atbalsoja Mākoņpūkas protesta saucienu. Tīģernags izsmējīgi paskatījās uz rudo runci. Patruļu pāršalca uzjautrinājuma smiekli par sīkaliņa vārdiem, un Ugunssirds juta kažoku iekņudamies. Taču viņš negrasījās izrādīt, ka jūtas apkaunots. – Kādudien tā arī notiks, – viņš ieņaudējās, – taču ne šodien!

Baltā kaķēna pleciņi sašļuka, un Ugunssirds atviegloti nopūtās, redzot, ka Mākoņpūka negribīgi pievienojas pārējiem kaķēniem un seko Mālķepam atpakaļ uz apmetni.

– Mani pārsteidz tava izvēle, Ugunssirds, – irdza Tīģernags. – Nebiju gaidījis, ka tu tik ļoti gribēsi piedalīties šajā kaujā.

Ugunssirds pablenza uz ņirgu un juta visā ķermenī uzbangojam asinis, un sāka trīcēt dusmās. – Kaut nu tu pats to gribētu! – viņš atcirta. – Ja tā būtu, tu dotos uz priekšu ar kaujas saucienu, nevis kavētos te, kamēr Vēja klana karotāji iet bojā!

Tīģernags uzmeta runcim naidpilnu skatienu, atmeta galvu, iekaucās pret debesīm un metās uz priekšu – uz Vēja klana apmetni. Ugunssirds un pārējie joņoja aiz viņa garām Četraudzei uz stāvo nogāzi, kas veda uz augstieni. Kaķi lēkšoja augšup, sniegam apslāpējot visas skaņas.

Kad viņi nonāca augšā, Ugunssirdi sāka pluinīt tik negantas brāzmas, ka ausis izgriezās otrādi. Vēja klana medību lauki izskatījās vēl kailāki un nemīlīgāki nekā parasti; irbulenes bija apklājusi sniega sega.

– Ugunssirds! Tu zini ceļu uz Vēja klana apmetni! – skaļāk par vēju skanēja Tīģernaga balss. – Ved mūs turp! – Tumšais karotājs pagausināja soli, lai Ugunssirds tiktu garām. Viņš pabrīnījās: vai Tīģernags neuzticas Vienūsam pietiekami, lai ļautu tam rādīt ceļu? Runcis atskatījās uz Pelēksvēdru, cerēdams, ka tas palīdzēs, taču pelēkais cīnītājs gāja, zemu nokāris galvu un nožēlojami sagumis; vējš raustīja viņa biezo kažoku. Tur nekāda lielā palīdzība nebija gaidāma. Ugunssirds pacēla skatienu uz Zvaigznes klanu un klusi lūdza, lai tas viņu vada.

Runcis pārsteigts atskārta, ka atpazīst šo apvidu pat zem sniega segas. Turpat bija āpša ala un klints, uz kuras Pelēksvēdra bija uzkāpis, lai varētu labāk visu pārredzēt. Ugunssirds sekoja apkaimes kontūrām, ko atminējās no ceļojuma kopā ar draugu, līdz sasniedza Vēja klana apmetnes iedobi.

Ugunssirds apstājās ieplakas malā. – Tur lejā! – viņš iekaucās. Vējš mirkli pieklusa, un zemāk kļuva dzirdami kaujas trokšņi – kaucieni un gaudas. Tur kaķi cīnījās ar kaķiem.

30. NODAĻA

Tīģernags uzrunāja karotājus ar negantu šņācienu, kas izskanēja skaļāk par sniega vērpešu aukām: – Sniegputeni, gaidi, līdz dzirdēsi manu kaujas saucienu! Vienūsa – ieved mūs apmetnē! Par pārējo gādāsim paši.

Vienūsa skriešus metās lejup pa nogāzi turp, kur biezēja piesnigušie krūmi. Tīģernags aizdārdināja viņam nopakaļ, aiz viņa – Tumšsvēdra. Ugunssirds lēkšoja aiz slaidā, pelēki svītrotā runča un iebrāzās šaurajā tunelī, kas veda uz Vēja klana apmetni. Irbulenes bija tikpat blīvi saaugušas un durstīgas, kā viņš atcerējās. Pelēksvēdra un pārējie cīnītāji palika kraujas malā, gatavodami jaunu uzbrukuma vilni, kas sekotu pirmajam.

Ugunssirds spēji apstājās; no skata, kas pavērās klajumā, teju sareiba galva. Pēdējo reizi, kad viņš te bija ienācis un meklējis aromātu, kas viņu un Pelēksvēdru aizvestu pie pazudušā klana, apmetne bija pamesta un klusa. Nu klajumā čumēja un ņudzēja kaķi – plēsīgi, kaucoši, cīņā saķērušies kaķi. Vienūsam bija taisnība – Vēja klans bija bezcerīgā mazākumā. Klajuma malā gaidīja pulks Ēnas klana un Upes klana karotāju, bet Vēja klans nevarēja atļauties rezerves cīnītājus. Kaujā piedalījās viss klans – mācekļi un veckaķi, karotāji un mātītes.

Rudais runcis pamanīja Rītapuķi kaujamies ar kādu Ēnas klana karotāju. Vēja klana mātīte izskatījās pārgurusi un izbiedēta; viņas kažoks bija savēlies skrandainās lēkšķēs. Tomēr kaķe veikli pagriezās un ieskrāpēja uzbrucējam, taču tas bija daudz lielāks un viegli notrieca pretinieci zemē ar vienu spēcīgu cirtienu.

Ugunssirds iekaucās un uzlēca Ēnas klana runcim plecos, tur arī paliekot, kamēr pārsteigtais karotājs griezās uz riņķi un centās viņu nokratīt. Rītapuķe plosīja ienaidnieku ar nagiem, bet Ugunssirds piespieda to pie zemes. Ēnas klana cīnītājs ieaurojās un izrāvies metās uz ērkšķaino apmetnes sienu un izspraucās tai cauri. Rītapuķe veltīja Ugunssirdij pateicīgu skatienu un atgriezās kaujā.

Runcis paraudzījās apkārt, nopurinādams no deguna asins lāses. Cīņā bija iesaistījušās Ēnas klana un Upes klana papildu patruļas. Pērkona klana ierašanās bija uz brīdi izlīdzinājusi spēku samēru, taču nu bija nepieciešami papildspēki. Ugunssirds sadzirdēja Tīģernaga kaujas saucienu, un pēc nieka acumirkļa klajumā iebrāzās Sniegputenis, kuram sekoja Pelēksvēdra, Vējasolis un pārējie Pērkona klana karotāji.

Ugunssirds sagrāba kādu Upes klana runci, aizlikdams tam priekšā ķepu un ar otru viņu pieturēdams. Ugunssirds apvēla karotāju uz muguras un sāka ar pakaļkājām plosīt tam vēderu. Upes klana kaķis metās prom, taču uzskrēja virsū Vēja klana cīnītājam. Tas pārsteigts pagriezās. Ugunssirds uzreiz pazina Vienūsu un noraudzījās, kā tas paceļas pakaļkājās un, ne mirkli nekavējoties, uzklūp Upes klana karotājam. Ugunssirds redzēja, kā Vienūsam deg acis. Viņu varēja atstāt, lai pabeidz cīņu.

Rudā runča uzmanību piesaistīja pazīstams šņāciens. Tur Pelēksvēdra kāvās ar pelēku kaķi no Ēnas klana. Tas bija Ūdenskāja – karotājs, kurš bija palīdzējis cīņā, kas atbrīvoja Ēnas klanu no Zvaigžņulauskas. Abi bija viens otra cienīgi pretinieki. Pelēksvēdra ar pakaļkājām atgrūda Ūdenskāju un apsviedās, meklējot nākamo pretinieku. Ugunssirds pamanīja pelēcim aiz muguras kādu Upes klana cīnītāju, un viņam ausīs iedārdējās asiņu šalka. Vai Pelēksvēdra uzbruks Sidrabstraumes klana kaķim?

Draugs lēca, un Ugunssirds aizturēja elpu, taču pelēkais runcis metās virsū nevis Upes klana kaķim, bet, pārlēcis tam pāri, uzklupa kādam Ēnas klana karotājam.

Ugunssirds izdzirdēja Tīģernagu saucam viņa vārdu. Viņš pagrieza galvu un ieraudzīja tumšo karotāju klajuma otrā galā. Tur gāja vaļā pats cīņas karstums, visu klanu kaķi cīnījās kopā.

Runcis metās pie barvedes palīga, bet tad sajuta, ka pakaļkāju sagrābj Leopardāda un novelk viņu pie zemes.

– Tu! – Upes klana barveža vietniece iešņācās. Pēdējo reizi abi kaķi bija tikušies aizā, kur gāja bojā Baltnags.

Ugunssirds atvairīja uzbrucēju un apvēlās uz muguras, pārāk vēlu apjēdzot, ka ir atsedzis mīksto vēderu. Leopardāda nezaudēja ne mirkli. Viņa saslējās pakaļkājās un ar visu vareno augumu klupa pretiniekam virsū. Ugunssirds juta, kā aizsitas elpa, un jau nākamajā brīdī vēderā iecirtās asi nagi. Ugunssirds ieaurojās mokošās sāpēs; acis izvalbījās, un viņš pamanīja klajuma malā Tīģernagu, kurš vērās pretī saltām, neko neizsakošām acīm.

– Tīģernag! – Ugunssirds iekaucās. – Palīdzi man!

Bet Tīģernags pat nepakustējās, tikai skatījās, kā Leopardāda turpina plosīt savu ienaidnieku.

Ugunssirds aizsvilās dusmās, kas viņam deva vajadzīgo spēku. Runcis apspieda sāpes, pievilka sev klāt pakaļkājas un no visa spēka grūda tās Leopardādai vēderā. Kaķe izskatījās šokēta, kad spēriens viņu uzmeta gaisā un aizslidināja pāri klajumam. Ugunssirds uzrausās ķepās un, aizsvilies dusmās un sāpēs, nikni paglūnēja uz Tīģernagu. Tas veltīja viņam neslēpta naida pilnu skatienu un aizlēca prom, mezdamies pašā cīņas biezumā.

Trieciens pa pakausi laupīja rudajam runcim līdzsvaru. Ugunssirds sagrīļojās un pagriezies ieraudzīja Akmensādu. Upes klana karotājs dzīrās belzt vēlreiz. Ugunssirds parāvās malā un grūda Akmensādu tieši virsū Sniegputenim, kurš spēji apsviedās un sagrāba ienaidnieku aiz čupra. Ugunssirds mēģināja žigli mesties uz priekšu un palīdzēt baltajam cīnītājam, bet kādi nagi to neļāva, iecērtoties dziļi viņam pakaļkājās. Runcis pagriezās, lai redzētu, kas tur ir, un ieraudzīja pazibam pelēku spalvu. Tā bija Sidrabstraume.

Kaķenes seja bija nešpetni saviebta, un viņa saslējās pakaļkājās, grasīdamās klupt virsū. Viņai acīs tecēja asinis, un Ugunssirds noprata, ka tāpēc viņa nav to pazinusi. Sidrabstraume atvēzēja ķepu, un runcis redzēja uzzibam garus nagus, kas grasījās cirst. Ugunssirds aizmiedza acis, gatavodamies triecienam, bet tad izdzirdēja līdz sāpēm pazīstamu kaucienu: – Sidrabstraume – nē!

Pelēksvēdra, Ugunssirds nodomāja.

Sidrabstraume saminstinājās, papurināja galvu un mēmi noelsās, atpazinusi Ugunssirdi. Viņa nolaidās uz visām četrām, šokā plati iepletusi acis.

Ugunssirds atbildēja instinktīvi, asinīm vāroties kaujas karstumā. Nedomājot viņš uzlēca Upes klana kaķenei mugurā un piespieda to pie zemes. Sidrabstraume nepretojās, kad runcis gatavojās neganti kost viņai plecā. Taču, paceļot galvu, Ugunssirds sajuta Pelēksvēdras ciešo skatienu. Pelēkais karotājs šausmās noraudzījās uz viņiem turpat no cīnītāju loka ārmalas.

Sāpes un neticība drauga acīs lika Ugunssirdij attapties. Viņš mitējās, ievilka nagus un atlaida tvērienu. Sidrabstraume aizslīdēja un nozuda irbuleņu audzē, kas iejoza apmetni. Ugunssirds šokā noskatījās, kā Pelēksvēdra metas tai pakaļ.

Rudajam runcim šķita, ka viņu joprojām kāds vēro. Ugunssirds paraudzījās apkārt, un viņa skatiens sastapās ar Tumšsvēdras acīm otrā klajuma malā. Ugunssirds sarāvās. Pelēksvēdras romāns viņu tomēr bija novedis līdz neuzticībai Pērkona klanam – viņš bija palaidis vaļā ienaidnieka karotāju! Ko Tumšsvēdra bija redzējis? Acumirklī Ugunssirds izdzirdēja Vējasoļa palīgā saucienu. Svītrainais karotājs izmisīgi cīnījās ar Naktszvaigzni – nodevīgo Ēnas klana barvedi. Ugunssirds metās pie Vējasoļa.

Pat neapstājies, lai padomātu, Ugunssirds lēca un sagrāba Naktszvaigzni no aizmugures. Melnais karotājs dusmās iekaucās, pretiniekam paraujot viņu atpakaļ un dziļi iecērtot nagus melnajā kažokā. Vēl tikai pirms dažiem mēnešiem Ugunssirds bija cīnījies plecu pie pleca ar šo karotāju, lai palīdzētu aizdzīt Zvaigžņulausku. Nu viņš iecirta zobus Naktszvaigznes plecā tikpat nešpetni kā bijušajā Ēnas klana barvedī.

Naktszvaigzne iebrēcās un sāka pretoties rudajam runcim, cenzdamies neatlaist pretinieku. Ugunssirds nodomāja, ka melnais runcis ne velti ir kļuvis par klana barvedi. Naktszvaigzne izrāvās, bet Vējasolis jau bija gatavs. Viņš klupa ienaidniekam virsū, un abi karotāji kūleņu kūleņiem aizvēlās pāri salā stingstošajam klajumam. Ugunssirds raudzījās, kā tie cīkstas un lokās, nevainojami aprēķinādams īsto brīdi un lēcienā piezemēdamies Naktzvaigznem tieši uz muguras. Šoreiz viņš ieķērās stingrāk, jau gatavodamies tam, ka pretinieks ķepurosies brīvībā. Taču arī Vējasolis neatlaida tvērienu, un pa abiem runči skrāpēja un koda Ēnas klana barvedi, līdz tas skaļi iebļāvās. Tad cīnītāji palaida viņu vaļā un, neievelkot nagus, palēca nost.

Naktszvaigzne uzlēca ķepās un šņākdams apcirtās otrādi. Ugunssirds redzēja runča acīs liesmojam dusmas, taču Ēnas klana barvedis zināja, ka ir sakauts. Viņš atkāpās, acīm šaudoties pār klajumu, kur viņa atlikušie karotāji izcieta līdzīgus Pērkona klana kaķu uzbrukumus. Barvedis izgrūda atkāpšanās saucienu. Ēnas klans nekavējoties pārtrauca cīniņu un, tāpat kā Naktszvaigzne, atkāpās irbuleņu biežņā gar klajumu. Upes klans palika viens pret Pērkona klanu un Vēja klanu.

Ugunssirds mirkli atvilka elpu, mirkšķinādams plakstus, lai acīs nesatecētu asinis. Sniegputenis bija saķēries ar Leopardādu; ar viņu cīnījās arī Peļāda. Smilšuvētra cīnījās ar Upes klana karotāju, kurš bija gandrīz divreiz lielāks par viņu, taču pretinieks bija arī divreiz gausāks. Ugunssirds vēroja, kā Smilšuvētra šaudās un lokās tam apkārt, līdz Upes klana kaķis izskatījās galīgi apdullis.

Turpat netālu Zemesvilna kāvās ar dūmakaini melnu runci. Ugunssirds sazīmēja Melnnagu – Upes klana karotāju, kuru viņš bija redzējis medījam trušus augstienē. Zemesvilna ietiepīgi neievēroja ne sitienus, ne kodienus. Ikreiz, kad viņam trāpīja, jaunais karotājs pagriezās un deva pretī tikpat sparīgi. Izskatījās, ka nekāda palīdzība viņam nav vajadzīga, un Ugunssirds sprieda, ka Zemesvilna it nemaz nejustos pateicīgs, ja kāds iejauktos viņa cīņā.

Kur bija Līkzvaigzne? Rudais runcis nopētīja klajumu, meklējot Upes klana barvedi. Viņu nebija grūti ieraudzīt – tagad, kad Ēnas klans bija meties bēgt, klajumā vairs nebija tādas drūzmas. Drīz vien Ugunssirds pamanīja gaiši svītroto runci ar izmežģīto žokli. Tas bija pieplacis pie zemes aci pret aci ar Tīģernagu. Karotāji nenovērsās viens no otra; astes draudīgi šaudījās šurpu turpu. Rudais runcis juta, kā dzīslās pulsē asinis, gaidot, kad viens no tiem sakustēsies. Pirmais lēca Līkzvaigzne, bet Tīģernags veikli pasitās malā, un pretinieks aizšāvās garām. Tīģernaga uzbrukums bija precīzāks – viņš pagriezās un metās uz ienaidnieka muguru. Pērkona klana karotājs sagrāba Upes klana barvedi garajos nagos, un Līkzvaigzne ļengani saļima. Ugunssirds aizturētu elpu noskatījās, kā Tīģernags atiež zobus, metas uz priekšu un iecērt tos dziļi Līkzvaigznes kaklā.

Ugunssirds spēji ierāva elpu. Vai Tīģernags tiešām bija nogalinājis Upes klana barvedi? Līkzvaigznes sāpjpilnais kauciens vēstīja, ka mugurkauls nav skarts. Taču tas bija izšķirošais trieciens. Tīģernags palaida pretinieku vaļā un ļāva tam gaudojot aizbrāzties uz apmetnes ieeju. Tiklīdz Līkzvaigznes aste nozuda skatienam, arī viņa karotāji izrāvās no pretinieku tvēriena un pa galvu pa kaklu metās viņam pakaļ.

Vēja klana apmetnē acumirklī iestājās klusums; bija dzirdamas vien vēja gaudas pār irbulenēm. Ugunssirds paskatījās apkārt. Pērkona klana karotāji bija noguruši un sapluinīti, bet Vēja klana kaķi izskatījās vēl daudz sliktāk. Tie visi asiņoja, un daži nekustīgi gulēja zemē. Vēja klana dziedniekkaķis Mizasseja nezaudēja laiku un steidzās no kaķa pie kaķa, apkopjot ievainojumus.

Garzvaigzne kliboja pie Tīģernaga; viņam no vaiga pilēja asinis. Vērojot Vēja klana barvedi, Ugunssirds atminējās pirms vairākiem mēnešiem redzēto sapni – Garzvaigznes siluets bija iezīmējies pret spožu uguni kā karotājs, ko Zvaigznes klans sūtījis viņu glābšanai. “Uguns izglābs klanu” – tāds bija Plankumlapas pareģojums. Taču, raugoties uz pārgurušajiem, izpluinītajiem Vēja klana kaķiem, Ugunssirds prātoja, vai tikai sapnis nav viņu pievīlis. Kā gan šie kaķi varētu simbolizēt uguni, kura, kā Zvaigznes klans solīja, izglābs viņa klanu? Tas taču bija Pērkona klans, kas jau atkal bija izglābis Vēja klanu!

Garzvaigzne klusi uzrunāja Tīģernagu. Ugunssirds nedzirdēja viņa sacīto, taču Garzvaigznes noliektā galva vēstīja: Vēja klana barvedis atzīst, ka ir Pērkona klana parādnieks. Tīģernags sēdēja, stalti izslējies un augsti paceltu zodu. Ugunssirds sajuta uzbangojam riebuma vilni par tādu tumšā cīnītāja uzpūtību. Viņš nekad neaizmirsīs, kā Tīģernags stāvēja un noskatījās, kad Leopardāda viņu gandrīz saplosīja gabalos.

– Ņem! – No domām Ugunssirdi izrāva klusā Mizassejas balss; kaķis viņam sniedza saišķīti zālīšu. Rudais runcis pateicībā iemurrājās, kad dziednieks sāka spiest zālīšu sulu kostajās brūcēs viņa plecos. Ievainojumi sūrstēja, taču sulas smarža lika domāt par citiem laikiem, kad vēl bija dzīva Plankumlapa. Pirms daudziem mēnešiem viņa bija devusi Ugunssirdsij šīs pašas zālītes, lai viņš aprūpētu Dzeltzobes brūces. Uzvēdījot pazīstamajam aromātam, Ugunssirds atcerējās iepriekšējās nakts sapni. “Sargies no karotāja...” Plankumlapa bija viņu brīdinājusi. Sargies no karotāja?

Patiesība iezīdās līdz kaulam kā salta vēja pūsma – tas, no kura bija vajadzējis piesargāties, nebija vis Pelēksvēdra, bet Tīģernags! Kā gan viņš bija varējis turēt aizdomās draugu, labi zinot, uz ko ir spējīgs barvedes palīgs? Piepeši Ugunssirds bija pārliecināts, ka Kraukļaķepa teica taisnību – lai ko arī sacītu Zvaigžņuzilgme. Pēc tumšā cīnītāja šīsdienas rīcības Ugunssirds atskārta, ka Tīģernags pavisam viegli būtu varējis nogalināt Sarkanasti un to pat nenožēlot.

– Tu labi cīnījies, Ugunssirds! – viņa domu pavedienu pārrāva Vējasolis. Brūni svītrotais runcis sirsnīgi piemiedza acis un solīja: – Es gādāšu, lai par to dzirdētu Zvaigžņuzilgme!

– Jā, – piebalsoja Pūpolvilna. – Tu esi lielisks karotājs. Zvaigznes klans tevi par to godinās. – Ugunssirds uzlūkoja abus biedrus; ausis labpatikā notrīsēja. Bija liels atvieglojums atkal just piederību klanam.

Piepeši rudajam runcim iekņudējās kažoks. Tumšsvēdra smagiem soļiem slāja pāri klajumam pie Tīģernaga. Viņš apsēdās aiz Garzvaigznes, nogaidīja, līdz Vēja klana barvedis aiziet, tad noliecās uz priekšu un sāka dedzīgi čukstēt Tīģernagam ausī. Abi karotāji visu laiku meta skatienu uz Ugunssirdi.

Viņš redzēja, Ugunssirds nodomāja. Šausmās gandrīz sareiba galva. Viņš redzēja, kā es palaidu vaļā Sidrabstraumi.

– Vai viss kārtībā? – apjautājās Pūpolvilna.

Ugunssirds aptvēra, ka ir sācis drebēt. – Ēe... jā, atvaino! Es biju iegrimis domās. – Tīģernags tuvojās, acīm spīguļojot nešpetnā priekā.

– Nu, ja tev tiešām viss ir labi, es iešu pie pārējiem, – Pūpolvilna noņaudēja.

– Jā, labi, – Ugunssirds atsaucās. – Paldies!

Pūpolvilna paņēma savas zālītes un aizrikšoja prom. Vējasolis viņai sekoja.

Tīģernags pieglauda ausis un atžņieba lūpu; viņš uzlūkoja Ugunssirdi. – Tumšsvēdra saka, ka tu esot ļāvis aizbēgt Upes klana kaķenei!

Ugunssirds aptvēra, ka nespēj atbildēt. Lai arī kādas grūtības Pelēksvēdra viņam būtu sagādājis, viņš nekādā gadījumā nenodos draugu šim kaķim. Ugunssirds alka atcirst, ka Tīģernags toties stāvēja un noskatījās, kā viņu mēģina nogalināt cita Upes klana kaķe. Bet kurš viņam ticētu? Tīģernagam blakus nostājās Tumšsvēdra. Rudais runcis ilgojās pēc Zvaigžņuzilgmes vieduma un taisnīguma, bet barvede bija tālu prom Pērkona klana apmetnē.

Runcis dziļi ievilka elpu, grasīdamies atbildēt. Tīģernags draudīgi glūnēja. Tad Ugunssirdi pārņēma apjausma, ka neuzticība, ko viņš Pelēksvēdras dēļ bija parādījis klanam, šim karotājam neko nenozīmē. Ne jau tāpēc Tīģernags viņu vajāja. Barvedes palīgs joprojām baidījās, ka Kraukļaķepa varbūt ir izstāstījis Ugunssirdij par Sarkanastes bojāeju. Taču Ugunssirds negrasījās padoties bailēm kā Kraukļaķepa. Viņš izaicinoši skatījās pretī Tīģernagam un ieņurdējās: – Jā, viņa aizbēga – tāpat, kā Līkzvaigzne aizbēga no tevis. Kāpēc tu jautā? Vai gribēji, lai es viņu nogalinu?

Tīģernaga aste šaudījās šurpu turpu pār salto zemi. – Tumšsvēdra saka, ka tu viņai neesot atstājis ne skrambiņas.

Ugunssirds pavicināja asti. – Varbūt Tumšsvēdram vajadzētu noķert to kaķeni un pajautāt, vai tā patiešām bija?

Izskatījās, ka Tumšsvēdra tūlīt sāks sprauslāt, taču viņš paklusēja. Ierunājās Tīģernags: – Nav nepieciešams. Tumšsvēdra saka, ka tavs pelēkais draugs esot aizskrējis viņai pakaļ. Varbūt viņš mums varēs pastāstīt, cik smagi ievainota kaķene bija.

Ugunssirds pirmo reizi kopš kaujas sākuma sajuta, cik auksts ir vējš. Tīģernaga zalgojošās acis pauda aizplīvurotus draudus. Vai tumšais karotājs kaut ko zināja par Pelēksvēdras un Sidrabstraumes mīlestību?

Ugunssirds vēl meklēja vārdus, kad klajumā pa apmetnes ieeju iespraucās Pelēksvēdra.

– Paskat tik, kas ir pārnācis! – Tīģernags noirdzās. – Vai gribi šim apvaicāties, kā tai kaķenei klājas? Nē, pagaidi – es laikam varu uzminēt, ko Pelēksvēdra teiks. Viņš apgalvos, ka nav to panācis. – Pat nepūlēdamies slēpt nicinājumu, Tīģernags smagiem soļiem devās prom; viņam nopakaļ gāja Tumšsvēdra.

Ugunssirds paskatījās uz Pelēksvēdru. Drauga seja bija sakritusies no pārguruma un raizēm. Rudais runcis aiztecēja pāri klajumam viņam pretī. Vai Pelēksvēdra joprojām nosodīs Ugunssirds iejaukšanos? Vai dusmosies, ka viņš uzbruka Sidrabstraumei, vai arī būs pateicīgs, ka palaida to vaļā?

Pelēksvēdra klusēdams stāvēja, nokāris plato galvu. Ugunssirds pasniedzās un piedūra degunu drauga aukstajam, pelēkajam sānam. Viņš sajuta, kā runcis iemurrājoties notrīs, un pacēla skatienu. Pelēksvēdra raudzījās pretī. Viņa acis bija skumjas, taču tajās nebija ne vēsts no pēdējā laikā redzētajām dusmām.

– Vai viņai viss kārtībā? – Ugunssirds klusi jautāja.

– Jā, – Pelēksvēdra čukstus atbildēja.

Ugunssirds piemiedza plakstus. – Priecājos, ka Sidrabstraumi neievainoja, – viņš noņaudēja.

Pelēksvēdra mirkli skatījās viņam acīs un tad sacīja: – Ugunssirds, tev bija taisnība. Kaujā nebija viegli. Es jutos tā, it kā cīnītos nevis ar ienaidnieka karotājiem, bet ar Sidrabstraumes klana biedriem. – Runcis kaunīgi nodūra acis. – Taču es vienalga nespēju no viņas atteikties.

Pelēča vārdi Ugunssirdī viesa nelāgu priekšnojautu, taču viņš nespēja nejust līdzi draugam. – Tas tev ir jāizdomā pašam, – viņš noteica. – Es nedrīkstu tevi tiesāt. – Pelēksvēdra paskatījās uz Ugunssirdi, un runcis turpināja: – Pelēksvēdra, lai arī ko tu izlemtu, es vienmēr būšu tavs draugs.

Pelēcis cieši raudzījās uz viņu; atvieglojums un pateicība aizmigloja acis. Tad abi karotāji, neteikuši ne vārda, apgūlās viens otram blakus svešajā klajumā. Pirmo reizi pēc vairākiem mēnešiem viņu kažoki saskārās draudzībā. Piesnigušie irbuleņu zari virs galvas uz mirkli dāvāja patvērumu no vētras, kas plosījās augstāk.